PAM JENOFF

Nő kék
csillaggal

„Pam Jenoff alapos kutatómunkával megírt regénye egy valószínűtlen és veszedelmes barátságról mesél a második világháború idejéből. Megragadó és aktuális képet ad arról, mennyi áldozatra vagyunk készek a családunkért, akár beleszülettünk, akár magunknak választottuk. És az igazi meglepetés a legvégére marad.”

JODI PICOULT

„A Nő kék csillaggal hátborzongató történet szerelemről, gyászról és túlélésről, miközben egyre alaposabban megismerünk két bátor fiatal nőt. Pam Jenoff ennek a regénynek a megírására született, szenvedélyesen és hitelesen cseng minden mondata.”

MARY KEY ANDREWS

„Pam Jenoff ismét megvillantja mesteri tudását, amellyel a második világháború alig ismert, ugyanakkor nagyon is jelentős eseményeit állítja reflektorfénybe. A Nő kék csillaggal az első pillanatban levett a lábamról, megigézett a mindent kibíró emberi kapcsolatokról, a lehetetlen önfeláldozásról és a legsötétebb időket is kibíró lélekjelenlétről szóló történet.”

KRISTINA MCMORRIS

„A Nő kék csillaggal csodásan megírt és hihetetlen alapossággal előkészített regény. Senki sem ragadja meg úgy az emberi lélek megpróbáltatásait és győzelmeit a második világháború korában, mint Pam Jenoff.”

KELLY RIMMER

„Miközben ezt a szívszorító holokauszt történetet olvastam, a szívem és lelkem visszarepült a történelemnek ebbe a máig érthetetlen korszakába. Pam Jenoff biztos és érzékeny tolla alatt azonban mégis barátságról, szerelemről és reményről kerekedik a történet, ahol a remény még a múltunk legsötétebb napjait is belengi. A Nő kék csillaggal mélyen megindító regény egy írótól, akit írásai őszinteségéért, szépségéért és erejéért csodálunk és szeretünk.”

JENNIFER ROBSON

Pam Jenoff: The Woman With The Blue Star

Copyright © 2021 by Pam Jenoff

Hungarian translation © Török Krisztina, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pam Jenoff: The Woman With The Blue Star

Park Row Books, Canada, 2021

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 115 1 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: történelmi regény

A stetlnek… Hamarosan újra látlak.

PROLÓGUS

Lengyelország, Krakkó
2016. június

Ez a nő itt előttem nem az, akire számítottam.

Tíz perce a tükör előtt álltam a szállodai szobában, megigazgattam gyöngy fülbevalómat, lesodortam némi szöszt halványkék blúzomról. Elfogott az undor. A hetvenes évei elején járó nő mintaképe lettem: praktikusan rövidre nyírt, őszes haj, robusztus alakomon feszülő nadrágkosztüm… Tavaly még nem feszült volna ennyire.

Futólag megérintettem a virágcsokrot az éjjeliszekrényen: zizegős, barna papírba csomagolt élénkpiros bimbók. Azután az ablakhoz mentem. A tizenhatodik században palotának épült Hotel Wentzl Krakkó hatalmas főtere, a Rynek Główny délnyugati sarkán gubbaszt. Alapos megfontolás után választottam épp ezt a helyet, arra is volt gondom, hogy a szoba a megfelelő irányba nézzen. A tér déli sarka megtörik, így egy szűrőre emlékeztet. Nagy a nyüzsgés. A turisták körbezsongják a templomokat és az ajándékstandokat a teret hosszan kettéosztó Sukiennice, a Posztócsarnok szögletes épületének tövében. A meleg júniusi estén barátok ülnek be a kávézókba egy italra munka után, ingázók igyekeznek hazafelé csomagjaikkal, aggodalmas pillantásokat vetve déli irányba a Wawel felett gyülekező, sötét fellegekre.

Már kétszer jártam Krakkóban, először közvetlenül a kommunizmus bukását követően, majd rá tíz évre megint, amikor belevetettem magam a kutatásba. A város rejtett kincsei egyből megragadtak. A turistamágnes Prága és a Berlin árnyékában meghúzódó Krakkó az óvárosával, benne a sértetlenül megmaradt katedrálisokkal és a kőből faragott, eredeti állapotukban helyreállított lakóépületekkel Európa egyik legelegánsabb nagyvárosa.

Minden egyes alkalommal nagy változásokat láttam itt, mindig minden fényesebb és újabb lett – a sok évtizedes nehézségeket és helyben topogást megélt helyiek szemében „jobb”. A valaha szürke házakat vidám sárgára és kékre festették, a régi utcák ettől önmaguk mozidíszletmásává változtak. De maguk a helyiek is megértek egy tanulmányt: a divatosan öltözött fiatalok a mobiltelefonjukon fecsegtek, tudomást sem vettek a földre terített ponyváról juhsajtot és gyapjúkardigánt kínáló parasztokról, akik a hegyekből érkeztek, sem a járdán kolduló, kendőbe bugyolált babciáról. Egy wifi- és internetcsomagokat kínáló üzlet kirakata előtt a tér ősi, kemény kövezetén a galambok ugyanúgy kapirgáltak. A modern és kifényezett felszín alól dacosan ragyogott át az óváros barokk építészete, az eltagadhatatlan történelem.

Engem azonban nem a történelem hozott ide – vagy legalábbis nem ez a történelem.

Miközben a Mária-templom tornyában a trombitás rázendített a hejnałra, az egész órákat jelző dallamra, én a tér északi sarkára szegeztem a tekintetemet, és vártam, hogy a nő, mint mindennap, most is pontban ötkor felbukkanjon. Sehol sem láttam, és kezdtem aggódni, hogy talán nem is jön ma, és akkor hiába utaztam át a fél világon. Első nap még meg kellett bizonyosodnom, hogy ő az. Másnap akartam beszélni vele, de inamba szállt a bátorságom. Holnap viszont repülök haza Amerikába. Ez az utolsó esélyem.

Végül egy gyógyszertár mellett bukkant fel, hóna alatt esernyőt szorongatott előrelátón. Meghökkentő gyorsasággal szelte át a teret, tekintve, hogy nagyjából kilencvenéves lehetett. A háta nem hajlott meg, kihúzta magát, szálfaegyenesen járt. Fehér haját laza kontyban fogta össze a feje tetején, de több tincs is kiszabadult, és vadul repkedett az arca körül. Az én mértéktartó öltözékemmel ellentétben ő élénk színű, tarka mintás szoknyát viselt. A fényes anyag mintha önálló táncot járt volna a bokája körül, ahogy lépkedett, szinte a suhogását is hallottam.

Ismerős volt már a program: ahogy az előző két nap is, a Café Noworolskiba ment, ahol ugyanazt, a tér zajától és nyüzsgésétől távol eső, az árkádok védelmében meghúzódó asztalt kérte. Az ezt megelőző utamon még nagy kutatásban voltam, ezúttal azonban pontosan tudtam, hogy ki ő, és hol találom meg. Már csak össze kellett szednem a bátorságot, hogy lemenjek hozzá.

A nő helyet foglalt a sarki törzsasztalánál, és kinyitotta az újságot. Egyelőre fogalma sem volt róla, hogy hamarosan találkozunk – vagy hogy egyáltalán a világon vagyok.

A távolban mennydörgés morajlott. Nagy cseppek kezdtek csapkodni, sötét könnyek a kövön. Sietnem kellett. Ha bezárják a kávézó teraszát, és a nő távozik, akkor hiába jöttem ide.

A fülemben csengett a gyerekeim hangja, próbáltak lebeszélni, hogy az én koromban már veszélyes ilyen messzire utazni egyedül, azonkívül nincs is értelme, úgysem tudok meg semmit. Hagynom kellene az egészet, és hazamenni. Hiszen nem számít már senkinek.

Csak nekem – és neki. Gondolataimban hallottam a hangját, amilyennek képzeltem, és ez felidézte a célomat. Amiért itt vagyok.

Megacéloztam a lelkem, fogtam a virágcsokrot és elhagytam a szobámat.

Odalent egyenesen átvágtam a téren. Aztán megtorpantam. Kételyek támadtak bennem. Minek jöttem ide? Mit keresek itt? Mégis eltökélten siettem tovább, meg sem éreztem a nagy esőcseppeket a hajamon, a ruhámon. Bementem a kávézóba, átvágtam az asztalok és a fizető vendégek között, akik menedékbe húzódtak az egyre jobban zuhogó eső elől. Ahogy az asztala közelébe értem, a hófehér hajú nő felpillantott az újságból. És elkerekedett a szeme.

Ilyen közelről már az arcát is tisztán látom. Mindent látok. Mozdulatlanul állok, ledermedve.

Ez a nő itt előttem nem az, akire számítottam.

EGY
SADIE

Lengyelország, Krakkó
1942. március

Azon a napon, amikor eljöttek a gyerekekért, minden megváltozott.

Elvileg fent kellett volna lennem a háromszintes épület padlásának kúszóterében. A ház a gettóban állt, és tizenvalahány másik családdal éltünk itt. Anya minden reggel eldugott engem ide egy vécének szánt üres vödörrel és a szigorú utasítással, hogy ki ne mozduljak. Azután ment a menetegységébe, a gyárba. De fázni kezdtem az apró, hideg zugban, ahol nem szaladgálhattam, sőt megmozdulni, felegyenesedni sem nagyon lehetett. Némán vánszorogtak a percek, csak a válaszfal másik oldalán lapuló, nálam évekkel fiatalabb, láthatatlan gyerekek kaparászása hallatszott. Mindenkit külön zártak el, így nem volt helyünk szaladgálni és játszani, ők viszont kaparászva és kopogtatva üzengettek egymásnak, akár valami kitalált morzekód. Néha nagy unalmamban beszálltam én is a láncba.

– A szabadság mindenütt ott van, csak rá kell találni – mondogatta apám, amikor panaszkodtam. Apa sajátosan látta a világot, mindig a kedve szerint. – Az igazi börtön a fejünkben van.

Könnyen beszélt. Igaz, hogy most fizikai munkára kényszerült, noha a háború előtt könyvelőként dolgozott, de legalább mindennap elhagyhatta a házat, találkozhatott másokkal. Nem egy ketrecben gubbasztott, mint én. Fél évvel korábban költöztettek át minket a városközponti, zsidó negyedbeli lakásunkból ide, Podgórzéba, a folyó déli partján kialakított gettóba, és azóta alig mehettem ki a lakásból. Pedig normális életre vágytam, a saját életemre, szaladgálni, elhagyni a fallal körbekerített gettót, menni a régi, ismerős utcákba, ahol korábban olyan magától értetődően forgolódtam. Eljátszottam a gondolattal, hogy villamosra szállok, bemegyek a főtérre az üzletekbe, vagy beülök a kinóba egy filmre, felfedezőutat teszek a városhatáron túl, az ősrégi füves halmok között. Legalább itt bujkálna velünk a legjobb barátnőm, Stefania is. Csakhogy ő a gettó másik felében lakott, a zsidó rendőrség tagjainak kijelölt házak egyikében.

Ám ezúttal nem az unalom vagy a magány csalt elő a búvóhelyemről, hanem az éhség. Mindig is nagyevő voltam, és a ma reggeli fél szelet kenyérből álló adag a megszokott kevésnél is kevesebb volt. Anya nekem adta volna a sajátját is, de pontosan tudtam, hogy kell neki a napi hosszú munkaszolgálatra az erő.

Ahogy múlt az idő a búvóhelyemen, korogni kezdett a gyomrom. Az agyamba hívatlan vendégként tolakodott be a háború előtt evett ételek emléke: a zsíros gombaleves, az ízletes borscs és a pirog, az a finom, duci töltött táska, amit mindig a nagymamám készített nekünk. Délre már annyira elgyengültem az éhségtől, hogy előmerészkedtem a lyukamból, és leosontam a földszinti közös konyhába, ami valójában csak egy rezsóból és egy langyos, barnás vízzel csöpögő mosogatóból állt. Nem akartam elvenni senki ételét, még ha lett volna is másnak, soha nem loptam volna el. Csak a morzsákat szerettem volna összekotorni a szekrényben, meg egy pohár vízzel megtölteni a gyomrom.

A kelleténél tovább maradtam odalenn, belemerültem a nálam lévő szamárfüles könyvbe. A legjobban azt utáltam a padláson, hogy túl sötét van, és nem lehet olvasni. Mindig is imádtam olvasni, és apa annyi könyvet hozott ide, a gettóba, amennyit csak elbírt, hiába ágált anya, hogy inkább ruhákat és élelmet kellene csomagolnunk. Apa táplálta bennem a tudásvágyat, ő biztatott, hogy a Jagelló Egyetemre menjek orvosi karra, mielőtt még a német törvények lehetetlenné tették – először kitiltva onnan a zsidókat, majd végleg bezárva az egész intézményt. Apa még itt, a gettóban, a hosszú, nehéz munkanap végén sem volt fáradt ahhoz, hogy tanítson és beszélgessünk. Pár napja valahogy talált nekem egy új könyvet, a Monte Cristo grófját. De fent a padláson, a lyukban túl sötét volt, este pedig alig maradt valamicske idő takarodó és villanyoltás előtt. Csak még egy kicsit, mondogattam magamban, ahogy a konyhában lapoztam. Ez a pár perc úgysem számít.

Épp lenyalogattam a piszkos kenyérvágó kést, amikor odakint kerekek csikorogtak, majd ugató hangok harsantak. Ledermedtem, majdnem elejtettem a könyvemet. Az SS és a Gestapo volt, meg az undorító Jüdischer Ordnungsdienst, vagyis a zsidó gettórendőrség, az engedelmes csatlósaik. Aktion lesz, vagyis váratlan rajtaütés, amikor számolatlanul gyűjtik be a zsidókat, hogy a gettóból táborokba szállítsák őket. Éppen emiatt kellett elrejtőznöm. Kirohantam a konyhából, át az előtéren, fel a lépcsőn. Odalentről hatalmas csattanás hallatszott, ahogy betörték a ház bejárati ajtaját, és a rendőrség behatolt. Kizárt, hogy visszaérjek a padlásra.

Kénytelen voltam a harmadik emeleti lakásunkba vetni magam. Kalapáló szívvel, kétségbeesetten kerestem a megfelelő szekrényt vagy legalább ládát, ahol elbújhatnék, de a kicsiny szoba szinte teljesen üres volt, az ágyat meg a komódot leszámítva. Persze léteztek még búvóhelyek, amelyekről én is tudtam, mint például a szomszédos épületben egy gipszkarton álfal, amit alig egy hete emeltek az egyik családnál. De az most túl messze volt, odáig biztosan nem jutottam volna el. A tekintetem megakadt a szüleim ágya alá betuszkolt nagy hajókofferen. Nemsokkal azután, hogy a gettóba költöztünk, anya megmutatta, hogyan tudok elrejtőzni benne. Úgy gyakoroltuk, mintha csak játék lenne: anya kinyitotta, én meg belemásztam, és hagytam, hogy rám csukja a tetejét.

Rémes búvóhely volt, a nyílt színen, a szoba kellős közepén. De más nem maradt. Meg kellett próbálnom. Az ágyhoz rohantam, belemásztam a kofferbe, és erősen magamra rántottam a tetejét. Hálát adtam az égnek, hogy anya apró termetét örököltem. Pedig hogy utáltam mindig, hogy kicsi vagyok, és mindig legalább két évvel fiatalabbnak néznek a koromnál! Most viszont igazi áldásnak tűnt, akár az a szomorú tény, hogy a sovány gettókoszton eltelt hónapok alatt csak még vékonyabb lettem. És befértem a hajókofferbe.

Amikor anyával gyakoroltunk, mindig úgy terveztük, hogy a végén még rádob valami pokrócot vagy ruhát a kofferre. Ezt persze egyedül nem tudtam megcsinálni. Így aztán szembetűnő maradt a rejtekhelyem, ha bárki belépett, egyből meglátta, és kinyithatta. Egészen kicsire összehúztam magamat odabenn, éreztem a karomon a fehér karszalagomat a kék csillaggal, amit minden zsidónak kötelező volt hordania.

A szomszédos épületből óriási robaj hallatszott, kalapáccsal vagy fejszével zúzták szét a gipszkarton falat. A rendőrség kiszagolta a rejtekhelyet az álfal mögött, a friss festék elárulta. Ismeretlen sikoltozás; egy kisgyereket rángattak elő a keskeny résből. Ha átjutottam volna oda, most engem is elvittek volna.

Valaki a lakásunk ajtajához lépett, és kitárta. Megállt a szívem. Hallottam a lélegzését, éreztem a pillantását, ahogy a szobát fürkészi. Bocsáss meg, anya, gondoltam, hallottam magamban a szemrehányását, hogy miért kellett lemerészkednem a padlásról. Felkészültem a lebukásra. Rendesebben bánnának velem, ha önként előbújnék és feladnám magam? A lépések közben eltávolodtak, a német továbbment a folyosón, megállt minden egyes ajtó előtt, és kutakodott.

A háború két és fél évvel azelőtt, egy meleg őszi napon érte el Krakkót, akkor harsantak fel először a légoltalmi szirénák, és az utcákon játszó gyerekek beiszkoltak a házakba. A nehézségek hamarabb jelentkeztek, mint hogy minden rosszra fordult volna. Az élelem elfogyott, a legalapvetőbb cikkekért is hosszú sorokat kellett végigállni. Egyszer egy egész héten át nem lehetett kenyeret kapni.

Aztán, nagyjából egy éve a kormány rendeletére a kisebb városokból és falvakból ezerszám vándoroltak be a zsidók Krakkóba, kábultan cipelték a hátukon minden vagyonukat. Eleinte el sem bírtam képzelni, hogy férnek majd el a már egyébként is zsúfolt Kazimierzben, a város zsidó negyedében. De aztán kiderült, hogy az újonnan érkezettek csakis az ipari Podgórzéban, a folyó másik partján magas fallal körülvett területen telepedhetnek le. Anya a Gminának dolgozott akkor, ami a helyi zsidó közösség segélyszervezete volt, és a betelepülőket igyekezett segíteni, így gyakran jöttek hozzánk ebédre vagy vacsorára a barátok barátai, hogy mielőtt beköltöznek a gettóba, egyenek valamit. Iszonyú történeteket meséltek, amelyek még a városukban estek meg, és anya olyankor mindig kiküldött a szobából, hogy ne halljam.

A gettó kialakítása után néhány hónappal bennünket is utasítottak az átköltözésre. Amikor apa közölte velem a hírt, nem hittem a fülemnek. Mi nem menekültek voltunk, hanem krakkói polgárok, egész életemben a Meiselsa utcai lakásunkban laktunk. A lehető legtökéletesebb helyen: a zsidó negyed szélén, de még gyalogosan is közel a belváros látnivalóihoz és nyüzsgéséhez, ráadásul nem túl messze apa Stradomska utcai irodájától, így kényelmesen hazajárhatott a munkából ebédelni. Sőt, egy kávéház felett, ahol minden este zongorista játszott. Néha, amikor a dallamok beszöktek hozzánk az ablakon, apa derékon fogta anyát, és megforgatta a konyhában a halk ritmusra. Ám a rendeletek értelmében a zsidó az zsidó. Egy napot kaptunk. Fejenként egy bőröndöt vihettünk. És az addigi életem végleg tovatűnt.

Kilestem a hajókoffer teteje alatti keskeny résen, próbáltam körbekémlelni a kis szobán, ahol a szüleimmel hármasban éltünk. Szerencsések voltunk, hogy saját szobánk lehetett, ezzel magam is tisztában voltam, azért kaphattuk csak meg, mert apa brigádvezető volt. Mások több családdal együtt osztoztak hasonló szobákon, gyakran nem is csak kettő, hanem három családot is összeköltöztettek. Az igazi otthonunkhoz képest azonban nagyon szűkösen éltünk. Folyton egymás nyakában, a mindennapi élet eseményei, a szagok és zajok körülöttünk kavarogtak.

– Kinder, raus! – kiáltozták odakint a rendőrök a folyosókat járva. Gyerekek, kifelé! Nem először történt meg, hogy a németek napközben szálltak ki a gyerekeket begyűjteni, amikor tudták, hogy a szülők munkában vannak.

De én már nem voltam gyerek. Tizennyolc évesen akár mehettem volna dolgozni is, ahogy sok korombeli, sőt nálam fiatalabbak is. Minden reggel láttam, ahogy sorban állnak névsorolvasáshoz, majd elcaplatnak valamelyik gyár felé. És én igenis szerettem volna dolgozni, még ha apa fájdalmasan nehézkes vánszorgásából és anya felsebzett, vérző kezéből láttam is, hogy a munka kemény és borzasztó. Ugyanakkor a munkába el lehet menni, ki lehet szabadulni a házból, lehet másokkal beszélgetni. A szüleim sokat vitáztak erről. Apa azon az állásponton volt, hogy dolgoznom kellene. A munkaengedély nagy kincs volt a gettóban. A munkások értékesebbnek számítottak, kevésbé kellett attól tartaniuk, hogy egy táborba deportálják őket. Csakhogy anya, aki egyébként ritkán mondott ellent apának, ezt kerek perec megtiltotta.

– Sokkal fiatalabbnak néz ki a koránál. És a munka nagyon nehéz. Nagyobb biztonságban lesz, ha nincs szem előtt.

A hajókofferben lapulva megfordult a fejemben, hogy vajon most is ezt mondaná-e, amikor bármelyik pillanatban rám lelhetnek.

Végül elcsendesült az épület, a szörnyű léptek egyre távolodtak, már nem is hallottam őket. Továbbra sem moccantam. Sokszor csalták így lépre a bujkálókat: úgy tettek, mintha távoztak volna, de lesben állva várták, hogy előbújjanak. Ezért hát nem mozdultam, nem mertem előkászálódni a kofferből. Fogalmam sem volt, mennyi idő telt el. A résen annyit láttam, hogy a fények megváltoznak, sötétebb lett, mintha a nap lejjebb ereszkedett volna.

Valamivel később újra lépések közeledtek, ezúttal csoszogva, ahogy a munkások vánszorognak haza némán és kimerülten a nap végén. Próbáltam kikecmeregni a rejtekhelyemről. A tagjaim elgémberedtek, csak lassan sikerült életet lehelni beléjük. Még nem bújtam elő, amikor kivágódott a szobaajtó, és valaki idegesen berontott rajta.

– Sadie! – kiáltotta anya pánikban.

– Jestem tutaj – szóltam ki neki. Itt vagyok. Végre hazaért, legalább segít kimászni innen. De a hangom beszorult a ládába, nem hallatszott ki. És a zár beragadt.

Anya kirohant a szobából, hallottam, ahogy feltépi a padlás ajtaját, felszáguld a lépcsőn, egyre csak engem keres.

– Sadie! – kiáltozott. – Gyermekem! Gyermekem! – hallatszott egyre a hangja, és mivel csak nem talált meg, egyre élesebben, rémültebben csengett. Azt hitte, elvittek.

– Anya! – kiabáltam, de messze volt, nem hallhatott, ráadásul ő maga túl hangosan kiabált. Kétségbeesetten veselkedtem neki még egyszer, hogy kiszabaduljak. Anya zokogva visszarohant a szobába. Hallottam, ahogy az ablak nyikorogva kitárul, megéreztem a friss levegőt. Aztán a vállammal tiszta erőből a koffer tetejének vetődtem, belesajdult a fájdalom. A zár végre kipattant.

Kiszabadultam, sietve felálltam.

– Anya! – néztem rá. Furcsa helyzetben állt az ablaknál, fél lába fent a párkányon, sovány kis alakja az ablakkeretbe emelkedett a fagyos levegőben. – Mit csinálsz?

Egy kurta pillanatig azt gondoltam, hogy engem keres odakint is. De az arca egészen eltorzult a bánattól és fájdalomtól. És akkor megértettem, miért kapaszkodott fel az ablakpárkányra. Azt hitte, engem is elvittek a többi gyerekkel együtt. És már nem akart élni. Ha nem szabadulok ki a ládából időben, levetette volna magát. Én voltam az egyetlen gyereke, én voltam a mindene. Inkább megölte volna magát, mint hogy nélkülem éljen.

Borzongva rohantam hozzá.

– Itt vagyok, itt vagyok.

Megingott a párkányon, elkaptam a karját, nehogy kizuhanjon. Lelkifurdalás hasított belém. Mindig azon igyekeztem, hogy a kedvére tegyek, hogy mosolyogni lássam azt a szép arcát. Nem volt soha könnyű dolgom. És most olyan hatalmas fájdalmat okoztam neki, hogy kis híján megtette az elképzelhetetlent.

– Annyira aggódtam! – mondta, miután lesegítettem onnan, és becsuktam az ablakot. Mintha ez mindent megmagyarázna. – Nem voltál odafenn a padláson.

– De oda bújtam, ahova te tanítottad, anya – intettem a hajókofferre. – A második búvóhelyre, emlékszel? Ott miért nem kerestél?

Zavarodottan mért végig.

– Nem hittem, hogy beférsz még.

Elhallgatott, egy pillanatig csak álltunk némán, majd egyszerre tört ki belőlünk a nevetés. Idegenül, szinte bántóan hatott a nyomorult kis szobában ez a hang, és egy pillanatra mintha visszarepültünk volna a régi, Meiselsa utcai lakásba, és ez az egész meg sem történt volna. Ha még tudunk nevetni, akkor biztos minden rendben lesz. Úgy kapaszkodtam ebbe az utolsó, valószerűtlen gondolatba, mint fuldokló a mentőövbe.

De akkor sikoltás harsant az épületben, majd újabb, és a nevetésünk elhalt. A többi anya sikoltozott, akiknek a gyerekeit elvitték a rendőrök. Aztán egy puffanás kintről. Az ablakhoz ugrottam, anya elállta az utat.

– Ne nézz oda! – kiáltotta, de elkésett. Egy pillanatra láttam a szénporos havon kifacsart tagokkal, legyezőként szétterülő szoknyával heverő Helga Kolberget, aki a folyosó végén lakott. Az előbb fedezte fel, hogy a gyermekei eltűntek, és anyához hasonlóan nélkülük ő sem akart tovább élni. Eltűnődtem, hogy a mélybe ugrás vajon közös, anyai ösztön-e, vagy összebeszéltek, és ez volt az ő öngyilkossági egyezségük arra az esetre, ha a legiszonyatosabb rémálom is bekövetkezne.

Apa loholt be a szobába. Egyikünk sem szólt egy szót sem, de a szokatlanul komor arckifejezéséből megértettem, hogy már értesült az aktionról, arról, hogy mi történt a többi családdal. Egyenesen hozzánk lépett, és nagy, erős karjával magához szorított mindkettőnket, szorosabban, mint eddig bármikor.

Azután némán, mozdulatlanul ültünk, én pedig a szüleimet figyeltem. Anya feltűnő szépség volt: karcsú, kecses, fehérszőke hajú, mint egy északi hercegkisasszony. Kicsit sem hasonlított a többi zsidó nőhöz, és többször elkaptam megjegyzéseket, hogy nem idevalósi. Ha mi nem vagyunk, akár ki is sétálhatott volna a gettó kapuján, hogy nem zsidóként folytassa az életét. De én apára ütöttem, az ő sötét, göndör haját, zsíros bőrét örököltem, le sem tagadhattuk a származásunkat. Apa kiköpött munkás volt, amivé a németek tették itt, a gettóban: széles vállú, nehéz csövek és cementeszsákok cipelésére termett, holott az előző életünkben könyvelőként dolgozott, amíg a cége már nem adhatott neki munkát, mivel zsidó. Mindig is anya kedvét kerestem, de a szövetségesem apa volt, őt avattam be a titkaimba, vele szövögettem az álmaimat, és róttam az utcákat kincsek után kutatva. Közelebb húzódtam hozzá, hogy az ölelésében biztonságra találjak.

De még apa ölelése sem óvhatott meg a ténytől, hogy minden megváltozott. A gettó eddig még a borzasztó körülmények ellenére is valamennyire biztonságosnak tetszett. Itt zsidók között éltünk, a németek még egy zsidótanácsot is kijelöltek nekünk, a Judenratot, hogy a saját ügyeinket intézzék. Apa gyakran mondogatta, hogy ha meghúzzuk magunkat, akkor a németek nem fognak piszkálni bennünket a falainkon belül, és itt kiböjtölhetjük a háborút. Ebben reménykedtünk. Ám a mai nap után megrendült bennem a remény. Undor és rémület kavargott bennem, ahogy körbenéztem a kis lakásunkban. Eleinte nagyon nem akartam itt lenni, most viszont már rettegtem a gondolattól, hogy el kell innen mennünk.

– Tennünk kell valamit – fakadt ki anya szokatlanul éles, magas hangon, mintha belelátott volna a gondolataimba.

– Holnap elviszem, és jelentkezik munkaengedélyért – jelentette ki apa. És anya ezúttal nem ellenkezett. A háború előtt jó dolog volt gyereknek lenni. Most viszont csak az menekülhetett meg, aki hasznos és munkaképes.

Anya azonban nem egyszerűen a munkaengedélyről beszélt.

– Vissza fognak jönni, és legközelebb már nem leszünk ilyen szerencsések.

Már nem tartóztatta magát miattam sem. Néma egyetértéssel bólintottam. Minden megváltozott, szólalt meg bennem egy hang. Nem maradhatunk itt örökre.

– Minden rendben lesz, kochana – csitította apa. Hogy tud ilyet mondani? De anya a vállára hajtotta a fejét, mint aki hisz abban, amit hall. Mint mindig. És mennyire szerettem volna én is hinni benne! – Kitalálok valamit. Legalább mi még együtt vagyunk – tette hozzá, és összebújtunk. A szavai ígéretként és fohászként csengtek a kis szobában.

KETTŐ
ELLA

Lengyelország, Krakkó
1942. június

Akora nyári este melegében vágtam át a piactéren a Posztócsarnok virágárus standjai között, ahol illatos, vidám csokrokat vehetett az, akinek pénze is volt, és kedve is szottyant rá. A kávéházak teraszairól hiányzott a korábbi nyüzsgés, ami régebben a hasonlóan kellemes estéket jellemezte, pedig nyitva tartottak, és kiszolgálták a sört kívánó német katonákat meg azt a néhány vakmerőt, aki csatlakozni mert hozzájuk. Ha az ember nem volt kihegyezve a részletekre, azt hihette, hogy mi sem változott.

Pedig már semmi sem volt a régi. Krakkó közel három éve élt megszállás alatt. A tér közepén, a Posztócsarnok hosszú, sárga épületén meg a Ratuszon, azaz a városházán fekete horogkeresztes, vörös zászlók lobogtak. A Rynek Głównyt Adolf-Hitler-Platzra keresztelték át, a több száz éves lengyel utcákat immár Reichstrassénak meg Wehrmachtstrassénak hívták. Hitler Krakkót tette meg a kormány székhelyéül, a várost ellepték az SS és a német hadsereg katonái, bakancsos haramiák járták hármasával, négyesével a járdákat, a többi járókelőt leszorítva a csatornába, kényük-kedvük szerint zaklatva a lengyel lakosokat. A sarkon rövidnadrágos fiú kínálta a Krakauer Zeitungot, a németek propagandaújságját, amit a régiek helyett kapni lehetett. „Derék alá valónak” nevezték az emberek, persze csak suttogva mertek tiszteletlenül utalni a tényre, hogy legföljebb fenéktörlésre alkalmas a lap.

A változások borzalma dacára is jó volt kint lenni, az arcomon érezni a nap melegét, a lábamat kinyújtóztatni egy ilyen szép estén. Amióta az eszemet tudtam, jártam az óváros utcáit, eleinte apám társaságában, később magamban. Tizenkilenc évem alatt a város nevezetességei az életem mérföldköveivé váltak a középkori Barbakán erődtől a Floriańska utca végén álló kapun át, amely a Visztula folyó fölött trónoló Wawel palotába vezet. Úgy tűnt, a gyaloglás az egyetlen, amitől sem az idő, sem a németek nem foszthatnak meg.

Viszont egyik kávéházba sem ültem be. Régebben talán elüldögéltem volna itt a barátaim társaságában, nevetgéltünk volna, és beszélgetünk, miközben leszáll az este, és a járdára sárga fénytócsákat vetve kigyulladnak a város fényei. Most már nem volt éjszakai közvilágítás: a német rendeletek értelmében a város éjjelente sötétségbe burkolózott az esetleges légitámadások elől. És persze az ismerőseim közül senki sem beszélt meg senkivel találkozót. Nem járnak már el otthonról, mondogattam magamban, miközben a régebben oly gyakori meghívások lassan megfogyatkoztak. És persze vendégeket sem sokan hívtak magukhoz, hiszen a jegyrendszerben kevesen tudtak volna elegendő élelmiszert szerezni. Mindenkit lefoglalt a túlélés, a társasági élet luxusát senki sem engedhette már meg magának.

De attól még nyugtalanító volt a magány. Mióta Krys elutazott, csendesen éltem, szívesen üldögéltem volna kicsit a korombeli barátokkal. Mindenesetre igyekeztem szabadulni az érzéstől, és a kirakatokban a ruhákat meg egyéb, mostanra a legtöbbek számára elérhetetlen javakat nézegetve még egyszer körbejártam a teret. Bármi jobb volt, mint hazamenni a házba, ahol a mostohaanyámmal éltem.

Viszont nagy ostobaság lett volna túl sokáig időzni az utcán. A németek az este és a kijárási tilalom közeledtével egyre buzgóbban igazoltattak. Elhagytam a teret, és befordultam a széles Grodzka utcába a házunk irányába, a városközponttól alig pár lépésnyire, ahol születésem óta éltem. A Kanonicza utcában, ebben a kanyargós, régi, kijárt macskaköves utcában állt a házunk, melyet még most is – mikor pedig annyira kelletlenül gondoltam a mostohaanyámmal, Ana Luciával való találkozásra – jó volt meglátni. Élénksárga homlokzatával és az ápolt virágládáival bizonyára túl szép volt, hogy a németek egy lengyel lakhelyének meghagyják, és más körülmények között nyilvánvalóan rég elkobozták volna valami náci tiszt számára.

Ahogy megálltam a ház előtt, elborítottak az emlékek. A családomat láttam a lelki szemeim előtt: anyámat, akit egészen kicsi koromban elvitt az influenza, csak elmosódva. Három testvérem után én születtem utoljára, én voltam a legfiatalabb, és mindig is irigyeltem a két nővéremet, akiknek sokkal több idő jutott anyámmal, hiszen én szinte nem is ismerhettem. A nővéreim mostanra rég férjhez mentek, az egyikük egy ügyvédhez Varsóba, a másik Gdańskba egy hajóskapitányhoz.

A legjobban a bátyám, Maciej hiányzott, ő állt hozzám korban a legközelebb. Habár nyolc év volt közöttünk, mindig szívesen játszott és beszélgetett velem. Más volt, mint a többiek. Soha nem érdekelte a házasság, sem a karrier, amit az apám várt volna tőle. Tizenhét évesen megszökött, Párizsba ment, és most egy Phillipe nevű férfival él együtt. Persze Maciej se menekülhetett a nácik hosszú keze elől, mivel Párizst is megszállták már, a fények városát is elsötétítették. Maciej nevezte egyszer így. A levelei azonban derűsek voltak, és reménykedtem, hogy legalább egy kicsit jobb a helyzetük arrafelé, mint nekünk itt.

Miután a nővéreim is elköltöztek, éveken át éltünk kettesben apámmal, akit apusnak szólítottam. Aztán egyre gyakoribbá váltak az utazásai, sokat járt Bécsbe a nyomda ügyeiben. Végül egy napon Ana Luciával tért haza, akit elvett feleségül, holott nekem nem is szólt róla. Ahogy megláttam, egyből tudtam, hogy utálni fogom. Nehéz szőrmebundát viselt, az állat feje ott lógott a gallér egyik végén, üveges szeme szánalmasan és vádlón meredt rám. Nehéz jázminparfümje megülte az orromat, ahogy két csókot lehelt az arcom mellé a levegőbe, sziszegett a lélegzete. Méricskélő, jeges pillantásából egyből éreztem, hogy a pokolba kíván, olyan vagyok a szemében, mint a régi bútor, amit rásóztak a házzal együtt, és nem hajíthat ki.

Amikor kitört a háború, apus úgy döntött, bevonul a seregbe. A kora miatt erre már nem lett volna szükség. Mégis kötelességének érezte, hogy szolgáljon, nemcsak a hazáját, hanem a sok fiatal katonatársát, akiknek a zöme olyan fiatal volt, hogy az előző háború idején még nem is éltek.

Hamar megkaptuk a táviratot: eltűnt, vélhetően meghalt a keleti fronton. Rágondolva most is ugyanúgy égett a szemem, mint amikor kézhez vettük a táviratot. Néha azt álmodtam, hogy hadifogságba esett, és a háború után hazatér. Máskor meg dühös voltam: hogy mehetett el, hogy hagyhatott egyedül Ana Luciával? Aki pont olyan, mint a mesékben a gonosz mostoha, csak még náluk is rosszabb, mert ő létezik.

A nagy tölgyfa kapuhoz értem, kezemet a rézkilincsre tettem. De akkor meghallottam bentről a lármát. Ana Lucia megint vendégséget tartott.

A mostohaanyám estélyei mindig hangosak voltak.

Ő „soirée”-nak hívta őket, hogy elegánsabban hangozzék, pedig csak némi ételt adott, mindig amire szert tudott tenni ezekben a szűkös időkben, bort apám egyre apadó készletéből és erősen felvizezett vodkát a jégről, hogy sokáig kitartson. A háború előtt szívesen részt vettem a fogadásain, mert akkoriban művészek, zenészek és értelmiségiek jártak a házunkba, és örömmel hallgattam a tüzes vitákat, ahogy hajnalig beszéltek elvekről. Csakhogy azok az emberek már sehol sem voltak, aki tehette Svájcba vagy Angliába menekült, a kevésbé szerencséseket pedig elfogták és elhurcolták. A helyükbe a legocsmányabb fajta vendégek érkeztek – németek, minél fontosabbak, annál jobb. Ana Lucia született pragmatista volt. Rögtön a legelején rájött, hogy nem árt összebarátkozni a fogvatartóinkkal. Így hát az asztalunk körül minden hétvégén vastag nyakú barbárok gyülekeztek, szivarfüsttel mérgezték a házunk levegőjét, bakancsukkal mocskolták a szőnyegeinket, mert arra sem vették a fáradságot, hogy az ajtóban leverjék róla a sarat.

Ana Lucia eleinte azzal takarózott, hogy apámról próbál információt szerezni a németektől. Ezt akkoriban állította, amikor még nem tudtunk róla biztosat, és reménykedhettünk, hogy csak elfogták, vagy nyoma veszett. De aztán értesültünk róla, hogy apus elesett, és ő mégis változatlanul összejárt a németekkel. Sőt, még szorosabbra fonta velük a kapcsolatot, mintha a házasság formaságától megszabadulva végre pont olyan borzalmasan élhetne, ahogy neki tetszik.

Persze nem mertem kérdőre vonni a szégyenletes viselkedése miatt. Mivel apámat halottnak nyilvánították, és ő nem írt végrendeletet, a háza és minden vagyona a felesége nevére került, aki ezer örömmel hajított volna ki az első aggályos szavamra az utcára, gond nélkül megszabadult volna a nemszeretem bútordarabtól, aki mindig is voltam számára. Nincstelenné váltam volna. Ezért óvatos maradtam. Ana Lucia sokszor és szívesen emlékeztetett: csakis a németek jóindulatának köszönhetjük, hogy a szép házunkban maradhatunk, és a Kennkartékra rákerülnek a megfelelő pecsétek, így szabadon mozoghatunk a városban.

Elléptem az ajtótól. Szomorúan kukkantottam be a járdáról az ablakon át; az asztalon a jól ismert kristálypoharak és porcelánok sorakoztak. De körülötte nem a förtelmes idegeneket láttam, akik a jelenben használják a mi holminkat. Hanem a családunkat: felidéződött bennem, ahogy a sokkal idősebb nővéreimet hívom babázni, ahogy anyám megfeddi Maciejt, hogy leveri az asztalról a terítéket, ha ilyen vadul kerget az asztal körül. Amikor az ember még fiatal, azt hiszi, a család, amelybe született, mindörökké körülötte lesz. Ám az idő és a háború megcáfolta ezt az elképzelésemet.

Mivel Ana Lucia társaságától jobban ódzkodtam, mint attól, hogy megszegjem a kijárási tilalmat, sarkon fordultam, és elindultam visszafelé. Pontosan nem tudtam, hova megyek. Már majdnem teljesen besötétedett, ráadásul az egyszerű lengyeleknek tilos volt a parkokba belépniük, de a jobb kávéházak, éttermek és mozik sem jöhettek szóba. A pillanatnyi bizonytalankodásom pontosan leképezte az egész életemet, kicsiben is megmutatta, mennyire kiszorultam a senki földjére. Nem volt hová mennem, nem volt kivel lennem. A megszállt Krakkóban olyan volt az élet, mint kis madárnak a kalitkában: egészen kicsit repülhet, de csak egyik rácstól a másikig.

Talán ha Krys még mindig itt lenne, nem érezném ezt, futott át az agyamon, ahogy a lábam elindult vissza a főtér irányába. Gondolatban eljátszottam egy másik világ lehetőségével, ahol nem dúl háború, ahol nem kellett volna elmennie. Már az esküvőt tervezgetnénk, lehet, hogy már össze is házasodtunk volna.

Két évvel a háború kitörése előtt ismertem meg Kryst a véletlen folytán, amikor a barátaimmal beültünk egy kávézóba, ahol ő kifutófiúként dolgozott. Óriási rekeszt cipelve vágott át az udvaron, magas volt, széles vállú és lendületes. Marcona vonásait mintha kőből faragták volna, vad pillantással pásztázta körbe a helyiséget. Ahogy elhaladt az asztalunk mellett, egy fej hagyma gurult ki a rekeszből, és mellettem pottyant a földre. Letérdelt, hogy felvegye, és mosolyogva nézett fel rám.

– Itt térdelek kegyed lábánál.

Néha eltűnődtem, vajon szándékosan ejtette oda a hagymát, vagy csak a sors intézte úgy, hogy épp mellém essen.

Még aznap este randevút kért tőlem. Nem lett volna szabad elfogadnom a meghívást, hiszen ilyen hűbelebalázs módra nem illendő ismerkedni. De felkeltette az érdeklődésemet, a néhány óráig tartó vacsora végére pedig belebolondultam. Nem csak a külseje vonzott. Krys más volt, mint akiket ismertem. Az energiája megtöltötte a helyiséget, ahová belépett, és mellette mindenki megfakult. Bár munkáscsaládból származott, és nem fejezte be a gimnáziumot, meg persze egyetemre sem járt, magától is tudott eleget. Merész elképzelései voltak a jövőről, arról, hogy milyennek kellene lennie a világnak, és ettől valahogy sokkal nagyobbnak tűnt a többieknél. A legokosabb ember volt, akit csak ismertem. És úgy figyelt a gondolataimra, a véleményemre, mint senki.

Lassan minden szabadidőnket együtt töltöttük. Különös pár voltunk: én szerettem a társaságot, a szórakozást, a barátaimat, ő magának való volt, kerülte a tömeget, legszívesebben hosszú sétákat tett és komoly beszélgetésekbe merült. Imádta a természetet, ritka gyönyörű tájakra vitt el, régi rengetegekbe, ahol várromok lapulnak benőve a növényzet alatt, és nekem addig fogalmam sem volt a létükről.

Pár héttel a megismerkedésünket követően egy este, ahogy épp a város közelében magasodó Szent Bronisław hegygerincén sétáltunk, és hevesen vitatkoztunk a francia filozófusokról, egyszer csak azt éreztem, hogy különösen fürkészve figyel.

– Mi az?

– Amikor megismertem, azt hittem, maga is olyan, mint a többi lány – felelte. – Hogy csak a felszínes dolgok érdeklik. – Kicsit talán zokon vettem a megjegyzést, de azért értettem, mire gondol. A barátaimat nagyjából tényleg semmi más nem izgatta, mint a legújabb divat, a fogadások és a szórakozás. – Ám maga egészen más.

Hamarosan elválaszthatatlanok lettünk, terveket szőttünk – hogy összeházasodunk, utazgatunk, bejárjuk a világot.

Természetesen a háború mindent felborított. Kryst nem sorozták be, de apámhoz hasonlóan önként bevonult, rögtön az első napokban harcolni indult. Mindig is felelősséget érzett minden iránt, a háború sem volt kivétel. Felhívtam a figyelmét, hogy esetleg kivárhatna, mert talán az egész véget ér, mielőtt még őt is behívnák, de nem lehetett eltántorítani a szándékától. Sőt, mielőtt elutazott, véget vetett köztünk mindennek.

– Nem tudhatjuk, mikor térek vissza – vagy hogy egyáltalán visszatérsz-e, tettem hozzá gondolatban, mert ez a lehetőség annyira rettenetes volt, hogy egyikünk sem merte hangosan kimondani. – Szeretném, ha nem kötnéd le magadat, nyugodtan találkozz másokkal.

Nevetséges. Mert még ha maradt volna fiatalember Krakkóban, akkor sem érdekelt volna egyik sem. Ma már kissé piszkálja az önérzetemet, amilyen vehemensen ragaszkodtam hozzá, hogy nem szakíthat velem, sőt inkább el kellene jegyeznünk egymást, mielőtt még elmegy, vagy talán össze is házasodhatnánk, mint sokan mások. Legalább ennyit szerettem volna megtartani magamnak, ezt a köteléket, ha bármi történne. De Krys nem akart kapkodni, és ha egyszer ő valamit a fejébe vett, akkor a világon semmi sem bírhatta rá, hogy megváltoztassa az álláspontját. Az utolsó éjszakát együtt töltöttük, az illendőnél közelebbről is megismertük egymást, hiszen hosszú ideig nem lesz majd erre lehetőségünk, vagy talán sohasem. Hajnalban sírva hagytam ott, és osontam be a házba, nehogy a mostohaanyámnak feltűnjön a távollétem.

Bár már nem voltunk együtt, változatlanul szerettem. Csakis az én érdekemben szakított velem, biztos voltam benne, hogy ha vége a háborúnak, és épségben hazatér, ismét együtt leszünk, és minden úgy lesz, mint azelőtt. De aztán a lengyel hadsereget pillanatok alatt legyőzték, a német tankok és tüzérség felőrölte az erőiket. Sokan, akik harcolni mentek, és túlélték, sebesülten és összetörten jöttek vissza. Gondoltam, Krys is ezt teszi majd. De nem. Az egyre ritkásabban érkező és egyébként is mind ridegebb hangvételű levelei egyszer csak elfogytak. Nem kaptam többet. Folyton azon tanakodtam, hogy hol lehet. Ha elfogták volna, vagy még annál is rosszabb történik vele, arról a szüleitől bizonyára értesültem volna. De nem került effélére sor, vagyis Krys még mindig élt… valahol. Ezt hajtogattam makacsul magamban. Egyszerűen csak elakadt a posta a háború miatt. De amint tud, úgyis hazatér hozzám.

A Mária-templom harangja a távolban elütötte a hetet. Ösztönösen is vártam a hejnał trombitaszót, amit szinte egész életemben hallottam minden órában. A középkori csatadal szólama azonban azt idézte fel, hogyan verték vissza a lengyel seregek a megszálló hordákat, ezért a németek majdnem teljesen elnémították, csak napjában kétszer volt szabad elfújni. Újra átvágtam a téren, megfordult a fejemben, mégiscsak beülök egy kávéra, hogy azzal is teljen az idő. Ahogy elindultam az egyik terasz irányába, egy német katona végigmért az asztalától két társa mellől, és nem lehetett félreérteni a pillantását. Semmi jó nem sülne ki abból, ha most leülnék, ezért hát gyorsan továbbálltam.

A Posztócsarnok közelében két ismerős alakra lettem figyelmes, akik kart karba öltve sétálgattak a kirakatok előtt. Feléjük indultam.

– Jó estét.

– Nahát, szervusz! – pillantott rám két éve divatjamúlt szalmakalapja pereme alól a barna hajú Magda. A háború előtt az egyik legjobb barátnőm volt, de már hónapok óta nem hallottam róla. Kerülte a tekintetemet.

Egy Klara nevű felszínes lányba karolt, akit soha nem kedveltem. Szőke apródfrizurát viselt, a szemöldökét magas ívben kiszedte, amitől örökösen csodálkozó tekintete lett.

– Vásárolgattunk, és most beülünk enni valamit – közölte hetykén.

De egyikük sem invitált, hogy tartsak velük.

– Ehhez nekem is lenne kedvem – próbálkoztam Magda irányába, mert bár jó ideje nem beszéltünk, titokban reménykedtem, hogy régi barátnőmnek is eszébe jutok néha, és esetleg meghív engem is.

Ő nem szólt, viszont Klara, aki mindig is irigyelte a barátságunkat, nem fékezte magát:

– Téged nem hívtunk, mert úgy gondoltuk, a mostohaanyád új barátai úgyis lekötik minden idődet.

Úgy égett az arcom, mintha pofon ütöttek volna. Hónapokon át abba a hitbe ringattam magamat, hogy a barátaim nem járnak már össze. Pedig valójában csak engem hagytak ki a társaságból. Most jöttem rá, hogy nem a háború viszontagságai szakítottak el egymástól bennünket. Csak a barátaim kerültek engem, mert Ana Lucia kollaboráns, és talán engem is annak hisznek.

Megköszörültem a torkomat.

– Nem járok össze azokkal, akikkel a mostohaanyám – válaszoltam lassan, küszködve, hogy ne emeljem fel a hangomat. De egyikük sem felelt erre semmit. Kínos csend állt be.

Felszegtem az államat.

– Mindegy is – próbáltam úgy tenni, mint akiről lepereg az elutasítás. – Nem érek rá. Annyi mindent el kell rendeznem, mielőtt Krys hazajön! – Mert a barátaimnak nem meséltem a szakításunkról. Nemcsak mert alig találkoztunk, vagy mert szégyelltem volna. Ha hangosan kimondom, valóságosabbá vált volna, és azzal meg kellett volna birkóznom. – Hamarosan itt lesz, és összeházasodunk.

– Igen, persze – sietett Magda a válasszal, és belém mart a bűntudat, ahogy eszembe jutott az ő vőlegénye, akit a németek akkor tartóztattak le, amikor lerohanták az egyetemet, és minden tanárt elvittek. Albert nem jött vissza.

– Nos, mennünk kell – szólalt meg Klara. – Fél nyolcra foglaltunk asztalt.

Egy kurta pillanatig sóvárogva képzeltem el, hogy talán mégis meghívnak, még ha eddig nem is törődtek velem. A szánalmas énem az önérzet fölébe kerekedett volna, és elfogadom a meghívást, hogy legalább néhány órát társaságban tölthessek.

De nem hívtak.

– Viszlát! – köszönt barátságtalanul Klara, karon ragadta Magdát, és húzta magával. A nevetésüket felém kavarta a szél. Cinkosan összedugták a fejüket, biztos voltam benne, hogy rólam beszélnek.

Mit számít?, mondtam magamban, ahogy rálegyintettem az elutasításukra. Összehúztam a kardigánomat, mert a nyári szellő megvacogtatott. Krys hamarosan itt lesz, és eljegyezzük egymást. Ott folytatjuk, ahol minden megszakadt, és olyan lesz, mintha ez a rémes közjáték meg sem történt volna.

HÁROM
SADIE

1943. március

Hangos kaparászásra riadtam. Odalentről.

Nem először zavarta meg a gettóban az álmomat hasonló zaj éjjel. A lakásunk falai papírvékonyak voltak, hevenyészve húzták fel őket, hogy egészen kis terekre szabdalják a valaha normális méretű lakásokat, így a mindennapi élet zörejei akadálytalanul hatoltak át rajtuk. De a saját lakásunkban is voltak állandó zajok: apa hangos lélegzése és horkolása, anya halk nyögései, ahogy próbál valami kényelmes pozíciót találni fektében a nagyra nőtt hasával. És gyakran sutyorogtak a sötétben, amikor azt gondolták, hogy alszom.

Nem mintha sok mindent igyekeztek volna még titokban tartani. Azóta, hogy abban a bizonyos aktionban a németek majdnem engem is elvittek a többi gyerekkel együtt, már képtelenség lett volna nem venni tudomást a helyzet rohamos romlásáról. Egy emberpróbáló tél fűtés és élelem nélkül betegséget és halált hozott mindenkire. Fiatalok és öregek hullottak el éhezésben vagy betegségben, vagy lőtték le őket, amiért nem engedelmeskedtek elég készségesen a gettórendőrség parancsainak. Vagy épp mondvacsinált szabályokat szegtek meg a reggeli sorakozó alatt munkába indulás előtt.

Arról a napról, amikor majdnem elvittek, nem beszéltünk. De azután minden megváltozott. Például már van munkám, anyával dolgozom a cipőgyárban. Apa minden befolyását bevetette, hogy együtt maradhassunk, és hogy ne osszanak bennünket nehéz munkára. A kezemen azonban így is fájdalmas sebek és bőrkeményedések lettek a durva bőrtől, és a csontjaim úgy sajognak, mint egy öregasszonynak az egész napos görnyedéstől.

És anya is változott: közel negyvenévesen várandós lett. Mindig tisztában voltam vele, hogy a szüleim nagyon akarnak még egy gyereket. És most, a lehető legalkalmatlanabb időpontban imáik meghallgattatásra találtak.

– A nyár végén – felelte apa, amikor megkérdeztem, mikor születik a testvérem. Anyán korán meglátszott, vézna testéből kidudorodott a kerek has.

Próbáltam ugyanúgy örülni a kisbabának, ahogy a szüleim. Régebben sokat álmodoztam egy hugicáról, aki nem sokkal fiatalabb nálam. De már tizenkilenc éves voltam, akár saját családot is alapíthattam volna lassan. És egy kisbaba teljesen feleslegesnek tűnt most, újabb éhes szájnak az ínséges időkben. Olyan régóta éltünk már hármasban. Persze a kicsi megszületik, akár tetszik nekem, akár nem. Nem voltam benne biztos, hogy tetszik.

A kaparászás hangosabb lett. Valaki a betont bontotta. Arra gondoltam, a régi vízelvezető csövet javíthatják meg végre. Az egyetlen vécé a földszinten úgyis mindig eldugul. De hogy az éjszaka közepén dolgozzanak rajta, az elég furcsa volt.

Felültem az ágyon, felzaklatott a hang. Egyébként sem tudtam itt rendesen aludni. Az ablakot tilos volt kinyitni, és hiába jártunk még csak márciusban, idebenn fülledt volt a levegő, és büdös. Meglepetten láttam, hogy a szüleim nincsenek az ágyban. Megesett, hogy miután lefeküdtem, apa a gettószabályokat megszegve kiült a lépcső tetejére, hogy az itt élő férfiak némelyikével együtt cigarettázzon, és kiszabaduljanak a szűkös szobákból. De mostanra már vissza kellett volna jönnie. Anya pedig szinte soha nem hagyta el a szobát, hacsak nem dolgozni ment. Valami nem stimmelt.

Az utcáról kiabálás hallatszott, németek kurta parancsszavai. Összerándultam. Egy év telt el azóta, hogy a hajókofferben rejtőztem a német katonák elől, és bár mindenfelé a gettóban egymást követték a jelentős aktionok („likvidálások”, ahogy apa nevezte egyszer), a mi épületünkbe azóta nem jött német. Ám a rettegés attól a naptól fogva egy percre sem szűnt meg bennem, és most azt súgták az ösztöneim, hogy jönnek. Biztos voltam benne.

Felkeltem, felvettem a köntösömet és a papucsomat, és a szüleim keresésére indultam. Nem tudtam, merre menjek, ezért odalenn kezdtem. A folyosón sötét volt, csak a fürdőből szűrődött ki halvány fény, ezért arra vettem az irányt. Ahogy beléptem az ajtón, gyökeret vert a lábam: nemcsak a váratlan fényesség hökkentett meg, a látvány is. A vécékagylót valaki leemelte a helyéről, félretette, és a helyén egyenetlen peremű lyuk sötétlett a földben. Nem is tudtam, hogy mozgatható. Apa térdelt a földön a lyuk mellett, a lyukat ásta, szó szerint a betont bontotta, hogy a szája szélesebb legyen.

– Apa!

Fel sem nézett.

– Öltözz gyorsan! – szólt rám élesebben, mint valaha életemben.

Számtalan kérdés zsongott a fejemben, szívem szerint feltettem volna neki mindet egyszerre. Egyedüli gyerekként azonban sok időt töltöttem felnőttek között, és volt annyi eszem, hogy tudjam, mikor nem kell erőltetni, mikor jobb szó nélkül engedelmeskedni. Visszamentem a szobánkba, és kitártam a rothadó ruhásszekrény ajtaját. Aztán elbizonytalanodtam. Fogalmam sem volt, mit kellene felvennem, anya pedig nem volt sehol. Apát végképp nem mertem ezzel zavarni. Mivel csak néhány bőrönddel érkeztünk a gettóba, nagy választék egyébként sem akadt. Fogtam egy szoknyát meg egy blúzt, és öltözni kezdtem.

Ekkor anya jelent meg az ajtóban, és megrázta a fejét.

– Vegyél valami melegebbet.

– De hisz nincs már hideg, anya.

Nem válaszolt, csak elővette a vastag pulóveremet, amit a múlt télen kötött nekem a nagymamám, meg az egyetlen gyapjúnadrágomat. Ez meglepett. Ha rajtam múlik, mindig nadrágban jártam volna, de anya szerint az nem elég nőies, és a háború előtt csakis hétvégén viselhettem, amikor nem mentünk sehova. Amikor átvettem a ruhát, a lábamra bökött:

– Bakancsot – mondta határozottan.

A bakancsomat utoljára tavalyelőtt télen hordtam, közben kinőttem.

– Kicsi már rám.

Ősszel terveztünk újat venni, de addigra életbe léptek a megszorítások, hogy zsidók nem mehetnek be a boltokba.

Anya már nyitotta a száját, biztosra vettem, hogy azt mondja majd, nem számít, vegyem csak fel. De aztán inkább lehajolt, és nagy nehézkesen előkotorta a saját bakancsát.

– És te mit veszel fel?

– Azzal ne foglalkozz, húzd fel. – Olyan határozottan mondta, hogy szó nélkül engedelmeskedtem. Anyának aprócska madárlába volt, kicsi és keskeny, mindössze egy számmal nagyobb az enyémnél. Akkor tűnt fel, hogy bár engem téli hideghez öltöztetett, rajta még mindig szoknya volt – persze neki nem volt egy nadrágja sem, ám ha lett volna, sem fért volna már el benne a pocakja.

Miközben egy táskába dobálta a holmink egy részét, kinéztem az ablakon. A hajnali szürkeségben egyenruhás férfiakat láttam odalenn, rendőröket és SS-katonákat. Asztalokat állítottak fel. Az utca mindkét végét lezárták. A zsidóknak a Plac Zgodyn kellett gyülekezniük, ahogy minden reggel. De most nem volt névsorolvasás, mint amikor a gyári munkába menet előtt felsorakoztunk. A rendőrök a házakból rángatták ki az embereket, botokkal és ostorral terelték a sarkon várakozó tucatnyi teherautó felé őket. Mintha mindenkit el akarnának vinni a gettóból. Nyugtalanul engedtem el a függönyt.

Egészen közelről, ahogy még soha nem hallottam, géppuskatűz hallatszott. Anya elrántott az ablaktól, le a földre. Nem tudom, azért-e, hogy meg ne lássanak, vagy hogy el ne találjanak.

Amikor már jó pár másodperce elült a lövöldözés zaja, felállt, felhúzott magával, el az ablak közeléből, és rám adta a kabátomat.

– Gyere – indult az ajtóhoz egy kis táskával.

Visszanéztem a vállam felett. Milyen hosszú időn át gyűlöltem ezt a szűkös, mocskos szobát! Mostanra viszont a lakásunk, ha koszosan is, de az egyetlen menedékünk maradt, ezen kívül nem ismertem biztonságos helyet. Bármit megadtam volna, hogy maradhassak.

Megfordult a fejemben, hogy nemet mondok. Mert egyébként is ostobaságnak tűnt, hogy pont most, amikor az utcán nyüzsögnek a rendőrök, elhagyjuk a házat. De akkor megláttam anya arcát. Nem egyszerűen indulatos volt. Félt. Nem egy kirándulásra indultunk, amit ki lehet hagyni. Nem volt választásom.

Mentem lefelé a lépcsőn anya után, de változatlanul nem értettem semmit. Úgy gondoltam, önként megyünk a többiek után, hogy nehogy valakit magunkra haragítsunk, vagy a németek jöjjenek értünk. Lent a földszinten fordultam a kijárat felé, anya azonban megragadta a vállamat, és a folyosó másik vége felé fordított.

– Erre.

– Hova?

Nem válaszolt, egyszerűen csak a fürdőbe vitt, talán hogy indulás előtt még könnyítsek magamon.

Ahogy közelebb értünk, apa hangját hallottam, valakivel vitatkozott, akinek nem ismertem a hangját.

– Még nem vagyunk készen – mondta apa.

– Muszáj indulnunk – hajtogatta az idegen.

De ha egyszer képtelenség innen bárhová menni, gondoltam az utcai lezárásokra. Beléptem a fürdőbe. A vécékagyló még mindig félre volt rakva, a lyuk ott tátongott a padlón a helyén. Döbbenten vettem észre a belőle kiálló férfifejet. Mintha teste nem is lenne, mint azoknak a szörnyteremtményeknek a vásárokon vagy karneválokon. Széles arca volt, az orcája pirospozsgás és cserzett a hideg lengyel téltől. Észrevett, és rám mosolygott.

– Dzień dobry! – üdvözölt udvariasan, mintha minden a lehető legnagyobb rendben lenne. Aztán apához fordult, az arca újra elkomorodott. – Máris jönnötök kell.

– De hova? – bukott ki belőlem. Az utcákon ott nyüzsgött az SS és a Gestapo meg a zsidó gettórendőrség, akiktől isten óvjon, mert egy fokkal sem jobbak. Lepillantottam a lyukba, és kezdtem megérteni. – Tényleg azt akarja…?

Anyára néztem, vártam, hogy ágálni kezd. Az én finom, elegáns anyám nem fog egy vécélyukba belebújni. De ő eltökélten, kifejezéstelenül meredt maga elé, készen állt bármire, amire apa kéri.

Én azonban nem. Hátráltam.

– És Babciával mi lesz? – kérdeztem. A nagymamám a város másik végében, egy idősek otthonában élt, valahogy sikerült megúsznia, hogy behozzák a gettóba.

Anya egy pillanatra bizonytalanodott csak el, gyorsan megrázta a fejét.

– Nincs idő. És nem zsidó otthonban van. Nem lesz semmi baja.

A mosdó feletti ablakon át láttam, hogy a teherautókhoz hajtják a házakból az embereket. Megpillantottam a tömegben Stefaniát, a barátnőmet. Meglepett, hogy itt látom, amikor ők a gettó másik felében élnek. Valamiért azt hittem, hogy ők biztonságban megúszhatják, hiszen az apja a gettórendőrség tagja. Ám őt is elviszik, ahogy mindenki mást. Szinte azt kívántam, bárcsak vele mehetnék. De halálsápadt volt a rémülettől. Gyere velünk, szerettem volna kikiabálni neki. De csak néztem tehetetlenül, ahogy lökdösik tovább, és elnyeli a tömeg.

– Megyek elöl – lépett el mellettem anya.

Ahogy a férfi meglátta a pocakját, meghökkent.

– Nem is tudtam… – dünnyögte. Néztem gondterhelten ráncolódó arcát, ahogy végiggondolja a gyerekszüléssel és egy csecsemővel járó plusznehézségeket. Egy pillanatig azt hittem, nem lesz hajlandó anyát magával vinni. Lélegzet-visszafojtva vártam a szavakat, hogy nem fog menni, és más megoldás után kell néznünk.

De a férfi eltűnt a lyukban, és helyet csinált anyának, hogy beleereszkedhessen. Apa kezébe nyomta a táskát, nehézkesen leült a földre, és a lábát a lyukba engedte. Más körülmények között könnyedén leereszkedett volna. Apa „kismadárnak” szólította, mert apró volt, akár egy kislány, még majdnem negyvenévesen is. De most a kerek pocakjával elnehezült, mintha egy dinnyét kötözött volna vékony törzsére. A szoknyája lecsúszott, fehér hasából kilátszott egy csík. Átfutott az agyamon, és nem most először, hogy öreg már a gyerekszüléshez. Ahogy apa belelökte a lyukba, halkan felsikkantott, és eltűnt a sötétben.

– Rajtad a sor – fordult felém apa. Körbenéztem, próbáltam időt nyerni. Csak ne kelljen a csatornába bújni. Viszont a németek már a házunk ajtaját verték. Nemsokára betörik, és akkor már késő. – Sadie, igyekezz! – kérlelt. Bármit kért is, az életünket próbálta menteni.

Leültem én is a földre, mint anya, és a sötét, baljós lyukba meredtem. Bűz áradt belőle, öklendezni kezdtem. Makacs ellenkezés ébredt bennem, felülkerekedett az alapvető engedelmességemen.

– Képtelen vagyok.

Sötét, rémisztő lyuk volt, nem láttam semmit. Olyasmi volt, mint amikor egyszer egy magas fa tetejéről próbáltam beleugrani egy tóba, csak épp ezerszer rosszabb. Nem bírtam rászánni magam.

– Muszáj. – Apa csak ennyit mondott, és nem vitázott, csak belökött. A vastag ruhám félúton fennakadt, kénytelen volt még egyszer megtaszítani, sokkal erősebben. A beton mocskos, cakkos szegélye felsértette az arcomat, és már zuhantam is bele a sötétbe.

A térdemen landoltam, megütöttem. Hideg, bűzös víz csapódott fel rám, átázott a harisnyám. A síkos falba kapaszkodva igyekeztem feltápászkodni, és közben koncentráltam, hogy ne gondoljak arra, mi lehet a kezem alatt.

Apa is beleereszkedett a lyukba, mellettem ért földet. Odafent valaki a helyére tolta a vécékagylót. Felnézve nem láttam senkit a helyiségben, nem tudtam, ki lehetett az. Talán apa lefizette az egyik szomszédot, vagy valami jótét lélek, esetleg olyasvalaki, aki maga nem merészkedett volna le a csatornába. De teljes sötétségben maradtunk. A csatorna feketeségének foglyai lettünk.

Nem voltunk egyedül. Hallottam, hogy emberek mozognak körülöttünk, arról azonban fogalmam sem volt, kicsodák és hányan lehetnek. Meglepett, hogy nem magunk vagyunk. Ők is valami vécélyukon jöttek le ide? Pislogva próbáltam szoktatni a szememet a sötéthez, de csak nem láttam semmit.