Pegán Anita
Budapest

© Pegán Anita, 2025
Minden jog fenntartva!

https://pegananita.wordpress.com/

ISBN 978 615 5937 70 5

A kiadásért felel: Pegán Anita

A kiadásban közreműködött: Kornétás Kiadó Kft.

Felelős vezető: Pusztay Sándor ügyvezető igazgató

Felelős szerkesztő: Vermes Judit

Műszaki szerkesztő: Odler Péter

www.kornetas.hu

1

Ildikó bizonytalanul lépett be a forgóajtó rekeszébe. Az ajtó önműködően járt, és csak lassan fordult a kórház aulájáig. Szűknek érezte a helyet, és örült, hogy végre kiléphetett az aula homokszínű kövére. A tágas tér néptelennek tűnt. Néhány orvos élénk beszélgetés közepette éppen a lépcsőn igyekezett felfelé, két ápolónő pedig kémcsövekkel egyensúlyozva távolodott a helyiségből nyíló folyosón.

A recepció a bejárattól jobbra volt. Néhányan várakoztak, így a lánynak maradt egy kis ideje összeszedni bátorságát, és feltenni németül azt a mások számára talán egyszerű kérdést: „Hol találom Alexa Geroldot?” Persze annak egyszerű, aki nem a rendszerváltás idején tanult németül egy budapesti átlagos gimnáziumban, és akkor is csak egy évig – ahogy Ildikó. Néhány mondatra és a számokra még valamelyest emlékezett. Most csak abban bízhatott, hogy ez elég lesz ahhoz, hogy megértse a választ.

– Guten Tag! Ich möchte… ahm… Ich suche die Alexa Gerold! – zavara ellenére mosolyt erőltetett az arcára.

A recepciós köszönt, majd elmélyedt a számítógépbe. Néhány perc csend következett. A hölgy mereven bámulta a monitort, és a billentyűzeten néha egy entert ütött.

– Frau Gerold ist auf der Gynökologie. Station B, 2 Stock, Zimmernummer 24 – szólalt meg végre.

Ildikó meghökkenve állt. Be kellett látnia, hogy egy árva szót sem értett az egészből. „Talán ha megismételné, megérteném” – gondolta, és ezt próbálta kérni.

– Entschuldigung! Ich verstehe nicht! – német kiejtése valószínűleg botrányos lehetett, de ebben a pillanatban ez zavarta a legkevésbé.

Látva értetlenségét, a hölgy elismételte válaszát. Ildikó most már ideges lett. Nem elég, hogy nem ért az egészből egy szót sem, a segítség legkisebb jelét sem tudta felfedezni a recepcióson, aki a fejét félrebillentette, és szinte csak a kezét nem tárta szét, mondván: amit tudtam, megtettem.

Ekkor megszólalt Ildikó mobilja. Az anyja volt. A lány köszönés nélkül belehadarta a telefonba:

– Anyu, most nem tudok beszélni. Visszahívlak később. Szia!

A recepciós furcsa, kerek szemekkel ránézett, és most már ingerült volt. Még mondott néhány mondatot németül. Teljesen feleslegesen, hiszen látható volt, hogy Ildikó semmit nem értett belőle. Aztán az utána sorakozó két férfihez fordult. Talán elnézésüket kérte a várakozásért – gondolta Ildikó. A következő pillanatban mentő ötlete támadt. Talán, ha leírná egy papírra, hol találja Alexát, azt megértené.

– Ahm… Schreiben… Bitte… – szinte önkéntelenül buktak ki belőle a német szavak.

A recepciós hölgy egy jegyzetpapírt vett elő, és ezt írta rá: „Gynökologie, Station B, 2 Stock, Zimmernummer 24”. A papírt átnyújtotta. „Így már megtalálom Alexát” – gondolta Ildikó. Ekkor a recepciósra nézett, és hirtelen a kék köpenyre tűzött néven akadt meg a szeme: „Agnes Szabo”. „Hallotta, hogy magyarul beszéltem, de meg nem szólalt volna magyarul!” – dühöngött magában a lány.

– Danke schön! – hebegte végül, és átengedte a lehetőséget az utána következőnek. Ő pedig a „B” épület felé vette az irányt, ahova a táblák egyértelműen jelezték az útvonalat. Ahogy a kórház udvarán ment keresztül, eszébe jutott, hogy két éve nem látta az unokatestvérét. Utoljára egy családi összejövetelen találkoztak.

Alexa hat évvel ezelőtt ment ki Ausztriába. Ildikó számára váratlan volt a hír. Nem tudta a távozása pontos körülményeit sem. Nem tudta, hogy Alexa huszonegy évesen, teljesen egyedül, egy bőrönddel indult el Bécs felé. Akkoriban Ildikót egész más foglalkoztatta, mint Alexa élete. Ugyanis ő akkoriban ment férjhez.

Eleinte nem is tartották a kapcsolatot, aztán néha telefonon beszéltek, később e-mailt váltottak nagy ritkán. Ildikó annyit tudott, hogy Alexának és a férjének, Rolandnak egy szoláriumuk van. „A stúdió” – ahogy emlegették. És a stúdióban nagyon sokat dolgoztak. Egy-egy nyaralásról is beszámolt Alexa Ildikónak. Képeket is küldött. A lány és a férje nagyon szerettek utazni.

Aztán most, hogy Ildikót a munkája egy hétre Bécsbe szólította, egyeztettek egy találkozót. Egy kávéra gondoltak egy kellemes helyen, az Opera mellett. Csak be szerettek volna ülni, a nagy ablakokon keresztül nézni a járókelőket, és felidézni valamit a már alig megmaradt néhány közös gyerekkori emlékből.

Most pedig itt állt egy idegen város százszázalékosan sterilnek tűnő kórházában, egy kórterem ajtaja előtt. Tulajdonképpen most sem tudta pontosan, hogy mi történt az unokatestvérével. Néhány rövid sms-t váltottak azután, hogy Alexa megírta Ildikónak: „Nem tudunk találkozni a megbeszélt helyen. Kórházba kerültem. Ha gondolod, meglátogathatnál.” Most arra gondolt, hogy valójában egy számára ismeretlen lány fekszik odabent. Ebben a pillanatban még el sem tudta képzelni, hogy mennyire az. Lenyomta a kilincset.

Ahogy benyitott, látta, hogy Alexa egyedül van. Még egy ágy volt a helyiségben, amelyet egy hófehér, érintetlen paplan takart. Alexa lehunyt szemmel feküdt. Ahogy Ildikó benyitott, az ajtó felé fordította a fejét, és láthatóvá vált, hogy az arca csupa könny.

Ildikó az ágyhoz lépett.

– Nem is vettem észre… – Alexa alig hallhatóan beszélt, és közben egyfolytában sírt. – Nem tudtam, hogy terhes vagyok… – beszéd közben még több könny gyűlt a szemében. – Az utóbbi időben mindig volt valami. Rengeteg munka. Minden nap a stúdióban… – Tiszta zsebkendőt keresett. Ildikó gyorsan kivett egyet a táskájából és odanyújtotta. – Szedtem az antibabyt… két hete csináltam egy gyorstesztet, mert gyanús volt, hogy nem jött meg, de az nem mutatott ki semmit. Aztán el akartam menni az orvoshoz. Kértem is egy termint jövő keddre, de… késő lett… egyszer csak elkezdtem vérezni, és nagyon rosszul lettem, és most itt fekszem… – néha német szavakat vegyített a magyar mondatokba. Otthon a férjével németül beszéltek.

Roland Ausztriában született. Szülei magyarok voltak, akik Jugoszláviából települtek át születése előtt pár évvel. Alexa csak néhány magyar barátnőjével beszélt magyarul. De sokszor már ilyenkor is felcserélte a magyar szavakat a német megfelelőjükkel.

– Köszönöm! – Kifújta az orrát, majd a fejét oldalra hajtotta, és lecsukta a szemét. Úgy tűnt, mintha nem is lett volna magánál, de rövidesen mégis megszólalt:

– Hét hetet élt bennem. – Aztán hallgatott, majd nagyon halkan németül mondott még valamit. Talán a jó Istenhez fohászkodott – nem az anyanyelvén…

Ildikó egy ideig ült az ágy mellett. Nézte, ahogy az unokatestvére alszik. Gesztenyebarna haja nedvesen tapadt arcához. Emlékezett, ahogy gyerekként a hosszú, vékony hajtincsek játszottak a szélben, amikor biciklizett a kertjükben. Most szinte a gyerekeként gondolt rá, holott a korkülönbség nem volt több közöttük, mint hét év. De mivel az elmúlt évek szinte teljesen kimaradtak közös életükből, így valóban gyerekként maradt meg Ildikóban a lány. A biciklizések viszont élénken éltek Ildikó emlékezetében. Legszívesebben magához ölelte volna azt a gesztenyebarna hajú, copfos kislányt, aki mindig is távolságtartó volt az emberekkel. Alexa felszegett állal karikázott a kertben rózsaszínű biciklijén. Ildikó irigyelte a biciklit: neki soha nem volt új, barbie-s biciklije. A kislány általában azon a két betoncsíkon biciklizett, amit amúgy kocsibeállónak használtak. A beton nem volt egyenletesen elsimítva. A kisebb bukkanókon a kocsi kerekei simán áthaladtak, de a biciklivel ki kellett kerülni őket. A két betonsáv közötti hézagot szikár föld töltötte ki. Néhol egy-egy fűcsomó száradt. Ildikó néha segíteni próbált Alexának, hogy a kétkerekű járgánnyal fel ne bukjon, de ő inkább vállalta a lila foltokat, minthogy a támogatást elfogadja. A tinédzser, látva a kislány elutasítását, inkább leült olvasni a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőkre. A korlát hiányzott, így a vakolatlan fal szolgált támasztékául. Akkortájt épült a ház, és még nem volt teljesen kész. Aztán, amikor Alexa mégis felbukott, anyja kijött a házból Alexa kishúgával a karján. A kislányt letette, Alexát pedig agyoncsókolta. Ildikó soha nem értette az ilyenfajta érzelmi kitöréseket. Nem emlékezett rá, hogy saját anyja valaha is ilyen hévvel összepuszilgatta volna. De volt, amikor a kislány az anyja ölelő karját is lebontotta magáról, és vérző lábbal tovább rótta a köröket. Ildikó gondolatait az ajtó nyitása zavarta meg. Egy ápolónő jött be. Halkan járt. Valamit ellenőrzött a lázlapon, megigazította a beteg takarójának szélét, aztán kiment.

Ildikó most nem tudta, mitévő legyen. Nem szerette volna felkelteni Alexát. Hagyott neki pár sort. Leírta szállodai elérhetőségét. Nem találta a szavakat, amelyekkel ebben a helyzetben igazán élhetett volna. Saját kislányára gondolt. Sára ötéves múlt. Arra gondolt, hogy milyen szerencsés. Aztán még egy virágot rajzolt a papír szélére, és halkan kiosont a kórteremből.

Alexa sokáig aludt. Álmában egy lépcsőházban ült. Arcát a kezébe temette és sírt. Így ült mozdulatlanul ezen a sötét helyen. Néha kezével bizonytalanul a mellette álló bőröndöt kereste. Ellenőrizte, hogy ott van-e még. Aztán felnézett. Könnyein keresztül alig látta a lépcsősort. Űrt érzékelt maga felett és alatt. A lépcsősor a semmibe vezetett.

A zárójelentést hamar kiadták. Alexa összepakolt, és néhány percen belül már kinn is voltak a férjével a kocsinál. Roland a sporttáskát berakta a csomagtartóba. Alexa már beült, és kényelmesen elhelyezkedett a homokszínű bőrülésen. A férfi sietett, bár nem volt hova. Legszívesebben kitörölte volna az életéből minden kényszeredettségével és kellemetlenségével együtt ezt az első fél órát, amit a kórházon kívül feleségével kettesben kellett eltöltenie.

Nem beszéltek. A lány csak nézte az út szélén elsuhanó fákat. Néha be-becsukta szemét. Nem sóhajtott – csak magában.

– Lepihensz? – Ez volt a férfi első szava a hosszú hallgatás után. Már az előszobában voltak. Alexa bizonytalanul állt. Most szinte idegen volt számára a lakásuk. Meredten nézte maga előtt a csíkos szőnyeget. A színek összefolytak a szeme előtt. Aztán egy idő után nagy nehezen bólintott.

Roland bevitte Alexa táskáját a hálószobába, és letette a szekrény elé, majd visszatérve Alexához fordult:

– Tudod, ma nekem kell dolgoznom! – mondta szomorúan. – Anyum küldött neked ribizlis sütit, amit úgy szeretsz. Beraktam a hűtőbe – tette hozzá, és finoman megsimította a felesége vállát, majd intett, és elment a stúdióba.

A lány gyengének érezte magát. Lábai remegtek. Aztán az egész testét átjárta ez a remegő borzongás. Önkéntelenül elindult az ágya felé. Ruhában feküdt, éberen. A plafont nézte, később a gardróbszekrény fogantyúját. Talán egy óra telt el így. Vagy az egész délután. Csak sokára vette észre az éjjeliszekrényre készített kis csokor virágot.

Egyiküknek sem volt könnyű kifejezni az érzelmeiket…

2

– Elmegyek egy körre! – kiabált be a konyhaablakon Béla a feleségének.

– Mikor jössz? – Ilus kihajolt a konyha ablakán, de a férje akkor már majdnem a kertkapunál volt.

– Majd… – ezt nem mondta olyan hangosan. Lehet, hogy a felesége nem is hallotta. Aztán félrerúgott egy útjába került kavicsot. A kavics megakadt a töredezett beton szélében. Otthagyta. A kaput pedig betette. Nem zárta rá. A zár nehezen is működött, mert rozsdás volt. Nem bajlódott vele. A rottweiler utána csaholt. Ilus az ablakból utasította a kutyát:

– Befelé, Artúr! – Az állat erre visszakódorgott a kutyaólhoz.

Eközben a Volkswagen Passat központi zárja kattant. A kölcsönautó a szíve csücskévé vált. Mindig is volt kocsija. Mindig is, egészen 1970 óta! Amikor másoknak még csak elvétve. Most azért járt kölcsönkocsival, mert a sajátját el kellett adnia, és még nem tudott újat venni. A régi kocsiját már nem érte meg megjavíttatni, így Gyula segítségével túladott rajta. A használtautó-kereskedő pedig néhány héttel ezelőtt megengedte, hogy egy ideig ezt használhatja.

– Végre eladtam a roncsodat! – mondta akkor kissé lenézően Gyula. – Itt van nyolcvanezer.

Béla megszámolta a pénzt, mialatt egyfolytában azon jártak a gondolatai, hogy hogyan tudná a kocsit magánál tartani még egy ideig anélkül, hogy fizetnie kéne érte. Merthogy nem volt pénze másik kocsira. Még egy másik „roncs”-ra sem futotta. Miközben kattogtak a gondolatai, Gyula megszólalt:

– Na és hogy döntöttél, Béla? – vágott egy nagyot a férfi hátára, amolyan barátian. – Jó ez a verda, mi? – kérdezte, miközben bőszen bólogatott.

– Ja, ja… – motyogott Béla.

– Pont egy ilyen kocsira volna szükséged, mester! Ezzel huzigálhatod a hajóidat egyik kikötőből a másikba. És még mutatós is, ugye? – rakta a kezét az autó motorházára, miközben Bélára nézett.

– Persze, persze – mondta Béla, és zavarában a Gyula hasán feszülő, XXL-es póló feliratát bámulta. A férfi nyomhatott vagy 130 kilót, így egy mérettel nagyobb póló is elkelt volna rá. „Ez a tipikus duma” – gondolta Béla. – „Most jön ezzel az eladó szöveggel. Azt hiszi, hogy most jöttem a hat húszassal. De hát gondolhattam volna, hogy megpróbálja eladni nekem a kocsit. Nem hiába engedte meg, hogy eddig is használjam. De ha akarnám, se tudnám megvenni. És ha vennék, akkor sem ezt. És drága is.” – Érezte, hogy nem lesz egyszerű kimondania, de túl kell esnie rajta.

– Gyuszikám! – kezdett bele, majd nagy levegőt vett, és csak azután folytatta. – Szép… szép ez a kocsi. De én egy kombit… – csuklott meg a hangja –, egy régebbi típusú Opel kombit vennék. Az jobb lenne.

– Rendben, öreg! – vágott közbe Gyula. – Van egy ismerősöm, akinek pont van egy ilyen Opelje. Egy Vectra. Hívjál fel délután! – nézett rá vigyorogva. – Addig meg maradjon a kocsi nálad.

Ebben megegyeztek.

Kapcsolatukat egyébiránt is az érdek tartotta fenn. Béla mindig is sűrűn cserélte a kocsiját. Ez sokszor kapóra jött a kereskedőnek. Ha bejött egy-egy darab, ami Béla érdeklődésére számot tarthatott, Gyula tudta, hogy nyert ügye van. Béla pedig valósággal szerelmes volt a kocsikba.

Most is élvezettel hajtott a szokásos helyre: a szomszéd település festékboltjába. Várnádon nem volt festékbolt. Ezt a kisboltot pedig jobban szerette, mint a pesti vagy Pest környéki nagyáruházakat. Itt személyesebb volt a kiszolgálás, mint egy áruházban, ahol az alkalmazottakat folyamatosan váltogatják. És míg Pest húsz kilométerre, ez a kisbolt csak tíz percre volt. Éles kanyart vett, ahogy beállt a kis épület elé. Csak úgy porzott a föld a kerekek alatt.

A raktárból egy ősz férfi jött ki, aki messziről köszöntötte:

– Szervusz, Béla! Hogy vagy? Hogy megy az üzlet?

A férfi széles mosollyal köszönt vissza.

– Jól, Jenőkém. Szerencsére! – Természetes, hogy ezt mondta ott, ahol pénzt várnak tőle.

– Mit viszel? – kérdezte a férfi már a pult mögül.

– Tudod, Jenő, új hajót építek. Egy nagy vitorlást! – mondta Béla lelkesen. Bár csak álmai között szerepelt egy saját maga által tervezett hajó, most olyan hangulatban volt, hogy nem érezte a súlyát annak, ha elejti ezt a félmondatot.

– Oh, értem! Akkor nagyobb tétel lesz! – Az eladó felvillanyozódó tekintettel folytatta. – Felvehetem a rendelést? Szükség lesz esetleg olyan dolgokra is, amit nem a szokásos helyeimről szerzek be. De ne félj semmit! Minden meglesz! Ahogy szokott.

– Most csak két hígítót vinnék. De készítem azt a bizonyos listát! – kacsintott a férfira. – Talán egy-két héten belül hozom is. Ezt hozzáírnád a többihez? – és már ki is akart fordulni az ajtón.

– Te, Béla, akartam is mondani. A főnök arra kért, hogy ne „listázzunk” tovább. Most már hitelkártyával is lehet fizetni – bökött a kis kártyaleolvasó masinára. – Az eddigi hiteleket pedig rendeznünk kell a kedves vevőinkkel. Záros határidőn belül!

Béla ismét közelebb lépett a pulthoz, és zsebre tette a kezét. Teste enyhén megfeszült.

– Jenőkém! Hát évek óta ide járok. Ez a két hígító még belefér? – mosolya igen erőltetett volt. – Ma március 14. van. Három héten belül itt vagyok a pénzzel.

Jenő ezalatt egy kockás papírra egymás alá számokat írt. Aztán egy ócska számológépen számolt. A gombok néha beragadtak, ezért többször újra kellett kezdenie. Béla egyik lábáról a másikra állt.

– Összesen 37.520 forint. – Belelapozott a naptárba, és rábökött a pontosan három hét múlva lévő pénteki napra. – Akkor legyen 2006. április 4. – fogalmazott pontosan Jenő. – Ennyi engedményt egy törzsvevőnek adhatok. – A dátumot ráírta még a papírra, és Béla kezébe nyomta.

– Itt leszek! – mondta Béla magabiztosságot tettetve, miközben enyhén vörös fejjel kihátrált. – És éljen április 4.!1 – fordult vissza az ajtóból. Szinte hihető volt jókedve.

Jenő gondosan eltette az indigóval készült másolatot a kapcsos dosszié egyik nejlonjába. Már több papír lapult mellette, mind kiegyenlítésre várva.

– Vége a szép időknek, barátaim! – mormolta Jenő félmosollyal az orra alatt, ahogy becsukta a mappát.

Béla felhangosította a rádiót. A Vaya Con Dios egyik slágere2 szólt. A férfi, úgy a maga módján, énekelte a nótát: Héj, ná, ná, ná… – Lehúzta az ablakot. Forró arcát lehűtötte a becsapódó tavaszi szél. Ekkor megszólalt a mobiltelefonja. „Ilus” – a kijelzőn felesége beceneve jelent meg. Hosszan csengett a Keresztapa című film főcímdala. Nem vette fel. Arra gondolt, hogy a Tulipánban felfrissíti magát egy pohár sörrel, és csak azután megy haza.

Már messzebbről látta, hogy a kis rönkház ajtaja nyitva áll. Néhány autónyi hely volt mellette. Persze csak a poros föld szolgáltatott parkolóhelyet. A tulaj régi ütött-kopott Ladáján kívül nem állt ott senki. Az autó működésképtelen lehetett, mert az alvázát már szinte teljesen megette a rozsda. Béla kikapcsolta a rádiót. Kiszállt, és hangosan becsapta a kocsi ajtaját.

Csak néhányan voltak benn. Egy szőkésbarna, hullámos hajú, fiatal srác a játékgépet püfölte. Káromkodott egyet.

– Ne üsd a gépet, Sanyi! – szólt rá a csapos, mielőtt még belerúgott volna Sanyi a gép oldalába.

– Jó napot! – köszönt Béla, és a pulthoz ment. – Egy pohár sört kérek! – Ebben a pillanatban Sanyi úgy kiviharzott a csehóból, mintha puskából lőtték volna ki.

– Vesztett – bökött a fejével a srác után a csapos. – Mi járatban? – Ezt már Bélától kérdezte.

– Áh, semmi, semmi, csak egy kis szomjoltás. – Az egyik bárszéket beigazította a pulthoz. A piros bőr már régen felhasadt rajta. Most leült, és belehúzott az elé tett sörbe.

– Hogy megy az üzlet? – kérdezte a pult mögül a férfi, miközben poharakat törölgetett. Néha megnézett a fénynél egyet-egyet, hogy ellenőrizze, tiszta-e.

– Megyeget! – Teste feszültségét némileg oldották a Soproni felszálló buborékjai, így már mosolyogni is tudott.

– Akkor jó! A mai világban… – mormolta az orra alatt a csapos.

Béla kiitta az utolsó kortyot, az üres poharat pedig a pultra tette. – Most mennem is kell! – A pultra kicsengetett néhány százast. – A többi a tied! – magabiztos mosolyt színlelt, és otthagyta a csehót.

Ahogy kihajtott a rönkház mellől, a visszapillantó tükörből pont látta, amint Gyula Mercedese befordul a Tulipánhoz. Nem volt kedve vele találkozni. Még a végén megkérdezte volna, hogy miért nem jelentkezett a kombi miatt. „Most már beindulhatna a meló!” – gondolta. „Nem maradhatok kocsi nélkül. Hihetetlen, hogy Gyula is pont egy Opel kombit tudott ajánlani hirtelenjében!” Most örült, hogy a férfi nem vette őt észre. „Talán rám dudált volna, ha meglát.” Rossz érzés lett rajta úrrá. Nem akarta visszaadni az autót, de egyelőre újat sem tudott venni.

Béla már nem láthatta, ahogy Gyula kiszállt a kocsiból, és odaköszönt Sanyinak. A fiút a dühe nem vitte messzire, csak a faháztól nem messze lévő buszmegállóba. Ott álldogált, és egy követ rugdosott.

Gyula közelebb ment a fiúhoz. Megállt előtte. Kövér teste feltűnően nagy árnyékot vetett.

– Ugye, nem felejtetted el! Pontban ötkor! – barátságtalan arccal vonta felelősségre a fiút.

– Dehogyis felejtettem el! Holnap meglesz!

– Akkor hívjál, ha elintézted! A másik mobilon! Ne a harmincason! – Gyula hangja kioktató volt. – És Sanyi! – folytatta. – Szólj Pistának, hogy a piros kombijára van egy vevőm! – Most, ahogy meglátta Bélát kifordulni a Tulipánból, eszébe jutott, hogy a férfi nem jelentkezett, viszont kár lenne kihagyni ezt a jó üzletet.

– Eladta már! – mondta Sanyi. – És különben is, kórházban van. Múltkor is egy másik srác jött helyette.

– Hogy mi? A Pista? A Pista kórházban van? Mi baja? És ki jött helyette? – Gyulát hirtelen elfogta az idegesség. Nem szerette az ilyesmit. Megbízható, régi bútordarabokkal szeretett üzletelni. Amúgy is! Ha Pistával történt valami, az rosszat jelent. „Talán kiderült valami! Talán eljárt a szája! Az pedig nagyon rossz hír.” Ez volt Gyula első gondolata.

– Ha mész, tudd meg, ki ez az új gyerek! – mondta parancsolóan Sanyinak.

Sanyi rühellte ezt a munkát, de kellett a pénz. Úgy érezte, nincs más választása. Végül is ő nem tudta, honnan valók ezek az autóalkatrészek. Az ő dolga csak az volt, hogy egy meghatározott időben, egy meghatározott helyről egy másikra vigye őket. Persze ötletei voltak, miért történik mindez, de nem kérdezett soha semmit.

– Aztán csak óvatosan a barátkozással! – szólalt meg ismét Gyula. Gyanús volt neki, hogy Bélát ismerheti Sanyi.

– Kire gondolsz? – nézett fel a fürtjei közül a fiú.

– Tudod, te azt! Nem kell mindenkivel szóba állni. – A férfi nem szerette, ha összekuszálódnak a szálak körülötte. „Még az kell, hogy Sanyi elszólja magát!” – gondolta Gyula. Bélának sem kell megtudnia, hogy pontosan hova került a „roncsa”. S bár Sanyi nem sokat értett az egészből, hiszen nem tudta, kiről is lehet szó, most bólintott egyet.

– No, jól van! Látom, értesz a szóból! – mondta, aztán köszönés nélkül megfordult, és a kocsijához ment. Beült, és máris Bélát hívta.

Béla ekkorra már a házuk előtti utolsó kanyarba ért. Nem volt több, mint három perc az út. A benzinmutatóra nézett. Pirosban volt. Be is állt a kertbe – hisz ma már nem megy sehova. A betonon, a szokásos helyen, rántott egyet a kocsi magán. A kátyút már rég el kellett volna tüntetni, de csak halogatta. Ekkor szólalt meg a mobilja. Egy ideig tartotta a kezében, és nézte a kijelzőt. A szíve egyre hangosabban vert. Érezte, hogy ahogy egyre hosszabban szól a csengőhangja, ő egyre feszültebb. Aztán egy hirtelen mozdulattal megnyomta a gombot.

– Gyula! – színlelt jókedvet.

– Te! A kombit eladták az orrom elől – kezdett bele komolyan Gyula. – Mondtad volna hamarabb, hogy mit akarsz! Ja, öreg, gondold át, hogy talán mégis meg akarod tartani a mostani kocsit. Jó vétel! Most elutazok, de a jövő hét elején beszéljünk! – hadarta Gyula egyvégtében.

– Oké! Akkor a jövő héten. Szevasz, Gyuszikám! – mondta megkönnyebbülten Béla.

Egy ideig még a kocsiban maradt. Most nem akart arra gondolni, hogy mi lesz a jövő héten. Úgy, mintha rendet tenne: összeszedett néhány ásványvizes flakont az anyósülés alól, és a kesztyűtartóban matatott. Néhány CD volt benne. Reni, a kisebbik lánya lepte meg néha egy-egy kedvencével. Most pedig egy kék kendő akadt a kezébe. „A jó életbe!” Hirtelen teljesen leizzadt. „Jó, hogy megtaláltam! Majd elfelejtettem! A francba is!” A kendő alatt pedig egy ezres volt. Azt meg talán Ilus tette oda, és felejtette ott, még jó múltkoriban, amikor a benzinkútnál fizetett. Most elmosolyodott. A talált pénz öröme erőt adott ahhoz, hogy bemenjen a házba, Ilushoz. Mielőtt belépett volna az ajtón, hirtelen ötlettől vezérelve a kendőt egy újságpapírba hajtotta, jó vékonyra simította, és az ablakban lévő virágosláda alá tette. Ellenőrizte, hogy nem lóg-e ki sehol a papír széle, miközben arra gondolt, hogy később elrejti egy végleges helyen, és majd visszaadja Tündének. Majd, mint aki jól végezte dolgát, benyitott a házba.

Az asszony éppen lányával beszélt telefonon.

– Úgyhogy képzelheted! Szegény csirkéim! Nem tudom, miért nem akarja a szomszéd megcsinálni rendesen a kerítését. Akkor nem jönne át a kutyájuk a kertünkbe. Na de mindegy! Akkor nálatok minden rendben?

– Igen! A szokásos! Van még néhány hónapunk nyárig, úgyhogy muszáj, hogy menjen az üzlet! – mondta vidámságot erőltetve magára Alexa. Ahogy most is, néha még elfogta a gyengeség.

Közben Béla egy félmosollyal a szája szegletében belépett a konyhába, és érdeklődően Ilusra nézett, aki halkan odasúgta, hogy a nagyobbik lányukkal beszél, a férfi erre jelezte, hogy puszilja Alexát.

– Apád puszil! – mondta még gyorsan Ilus.

– Én is puszilom őt! Jól van, még beszélünk! Akkor jó étvágyat! Puszi! – Azzal letették a telefont.

Mielőtt a megterített asztalhoz ültek volna, Béla a papírpénzt, mintegy szórakozottan, a hűtőszekrényre tette. A hűtőmágnesek alatt várakozó csekkeken átsuhant a tekintete.

– Mindent elintéztem! – húzta ki a széket.

– Kifizetted a festékest? – kérdezte Ilus, miközben a tányérba merte a levest. Tudta, hogy Bélának volt némi tartozása Jenőnél. Úgy fürkészte a férje arcát, mint aki onnan szeretné leolvasni a választ.

– Persze – mondta Béla szemrebbenés nélkül. – Minden rendben! – Megérintette Ilus kezét, és egy csókot nyomott a szájára.

Csendben ettek. A saját csirkéből készült levest egykedvűen kanalazták. Jól megszokott íze fel sem tűnt a szájnak. Ilus már megszokásból főzött. A rutin határozta meg a mindennapokat is. Kivéve az egy-egy balatoni hétvégét.

A balatoni hétvégék még visszahoztak valamit a fiatalságukból. Visszahozták a szabadság és a szinte súlytalan, felelősség nélküli élet érzését. Még ha csak emlékfoszlányokban is.

A hetvenes években, kettesben vagy társasággal, állandó vendégei voltak a siófoki Aranypartnak. Gyermekük akkoriban még nem lévén, minden pénzt magukra költöttek. Maszekok voltak „abban a világban”– abban, ahol a gyárakban emberek százezrei dolgoztak az ötéves terven. Ők akkor a maguk malmára hajtották a vizet. Béla csónakokat és szörföket készített exportra. Az NDK-ba vitték ki. Nagy üzlet volt! Akkoriban kilógtak a sorból, de nem bánták. Hiszen ami nekik jutott, az nem volt átlagos: szállodai szobák, autós kiruccanások, nagy társaság. Mind jó barát, akármikor kaphatóak egy jó házibulira. Főleg, ha Baueréknél tartották. Annak idején egy kisebb házban laktak, nem messze a mostanitól. Náluk mindig fantasztikus volt a hangulat. A karcsú és mosolygós Ilona mindenkihez kedves volt. Ahogy nevelték. Szívét-lelkét kitette a vendégekért. És persze a sör is folyt, a konyak is fogyott. Ha valaki üres kézzel állított be, akkor is örömmel fogadták. Miért is ne? Hiszen egy jó barát mindig szívesen látott vendég volt náluk. A lemezjátszóból pedig hangosan Szűcs Judith szólt. Mi is kell még egy igazán jó házibulihoz?

A mosogatógép most félhangosan forgatta a vizet az edények között. Ilus kiment a kutyát és a csirkéket megetetni. Béla pedig a kert végében lévő műhelyben húzta meg magát. Most valóban így érezte: meghúzódott a világ elől a porlepte műhelyében, a festékes bödönök között.

Több megrendelése volt. Folyamatosan dolgozott egy cégnek. Most éppen egy szörfdeszkát festett. Persze voltak kinnlevőségei is. Jellemző volt a késve fizetés. Megesett, hogy hetekig várt egy-egy nagyobb összegre. Azt számolta viszont, hogy ha ez az állandó megrendelő a következő hónapokban is annyi munkát hoz, mint az elmúlt időszakban, akkor belevághat a saját vitorlásába. Már a gondolata is feltüzelte, hogy egy saját tervezésű vitorlást építhet! A forma pedig, amelyből a hajótest készül, többször felhasználható, így az első után még több ugyanolyan hajót is készíthet. Egyet talán majd meg is tarthat! Ahogy húzta az ecsetet a szörfön és elgondolkodott, lelki szemei előtt élete nagy műve úszott a Balatonon. A felcsapódó hullámok nyaldosták az oldalát. Ő pedig a fedélzeten ült, és élvezte a ringatózását. Most a part felé úszott a hajó, aztán hirtelen már a mólón állt, ahol meglátta a kikötő tulajdonosát. A férfivel vidáman üdvözölték egymást, és arról beszélgettek, hogy egy vitorlást szeretne rendelni tőle. Végigmentek a mólón, majd egészen a parkolóig, ahol Béla beszállt a dzsipjébe.

A férfit annyira magával ragadta az álma, hogy önkéntelenül megállt a keze, és az ecset körül csúnyán szétfolyt a fehér festék. „A francba!” – szitkozódott magában, amikor magához tért, és észrevette. Kénytelen-kelletlen kijavította a hibát. A munka közben még egy pillanatra visszatértek a gondolatai az álmához. Megrendelésre már készített vitorlást, de ez lenne az első, amit saját maga tervezne! „Még több pénz kell!” – sóhajtott fel. Úgy gondolta, hogy nem lesz elég a saját bevétele a vitorlás megépítéséhez. Viszont most már egészen jókedvűen húzta az ecsetet, feledve a csekkeket, Jenőt és a fekete Mercedest.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License