Anton Pavlovics
Csehov

Ivanov

Dráma négy felvonásban
– részlet –

Spiró György
fordítása

Fordította és az utószót írta
SPIRÓ GYÖRGY

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Антон Чехов. Иванов.
Полное собрание сочинений и писем в 30-ти томах. Сочинения. Том 12. М., “Наука”. 1974–1983.

Fordítás © Spiró György, 2021

Szereplők

Ivanov (Nyikolaj Alekszejevics,) a zemsztvo parasztügyi bizottságának örökös tagja

Anna Petrovna a felesége, született Sára Abrahamson

Sabelszkij (Matvej Szemjonovics,) gróf, Ivanov anyai nagybátyja

Lebegyev (Pavel Kirillics,) a zemsztvo vezetőségének elnöke

Zinaida Szavisna a felesége

Szása Lebegyevék lánya, 20 év körüli

Lvov (Jevgenyij Konsztantinovics,) fiatal körorvos

Babakina (Marfa Jegorovna,) fiatal özvegy, földbirtokosnő, egy gazdag kereskedő lánya

Koszih (Dmitrij Nyikitics,) tisztviselő

Borkin (Mihail Mihajlovics,) Ivanov távoli rokona és jószágigazgatója

Avdotyja Nazarovna bizonytalan foglalkozású öregasszony

Jegoruska Lebegyevék rokona

Első vendég

Második vendég

Harmadik vendég

Negyedik vendég

Pjotr

Ivanov inasa

Gavrila

Lebegyevék lakája

Mindkét nembeli vendégek, lakájok

A történet Oroszország középső vidékének egyik járásában játszódik.

Első felvonás

Kert Ivanov birtokán. Balról teraszos ház homlokzata. Az egyik ablak nyitva. A terasz előtt félköríves térség, ahonnét sétautak indulnak a kertbe. Jobboldalt kerti székek és asztalok. Az egyik asztalon lámpa ég. Esteledik. A függöny felhúzásakor hallani, ahogy a házban zongora-hegedű duettet tanulnak.

1.

Ivanov és Borkin.

Ivanov az asztal mögött ül és könyvet olvas. Borkin nagy csizmában, puskával megjelenik a kert mélyén, vidám; meglátva Ivanovot, lábujjhegyen odalép hozzá, és egy vonalba érve vele az arcába céloz.

Ivanov

(meglátva Borkint, megrázkódik és felugrik) Misa, az istenért… megijesztett… Úgyis olyan szórakozott vagyok, maga pedig ilyen buta vicceket… (leül) Megijesztett, és örül…

Borkin

(nevet) Na, na… bocsánat, bocsánat… (leül melléje) Többé nem teszem, soha többé… (leveszi a sapkáját) Micsoda hőség! Akár hiszi, akár nem, három óra alatt vagy tizenhét versztát kutyagoltam… elfáradtam… Tapintsa meg, hogy ver a szívem…

Ivanov

(olvas) Jó, majd később…

Borkin

De nem, most tapintsa meg. (Megfogja Ivanov kezét, és a mellére helyezi) Érzi? Tu-tu-tu-tu-tu-tu. Ez azt jelenti, hogy beteg a szívem. Bármely pillanatban rohamosan meg is halhatok. Mondja, sajnálni fog, ha meghalok?

Ivanov

Most olvasok… majd később…

Borkin

De nem, komolyan, sajnálni fog, ha hirtelen meghalok? Nyikolaj Alekszejevics, sajnálni fog engem, ha meghalok?

Ivanov

Hagyjon már békén!

Borkin

Mondja meg, drágaságom: fog sajnálni?

Ivanov

Azt sajnálom, hogy bűzlik a vodkától. Misa, maga undorító!

Borkin

(nevet) Hát bűzlök? Fura… Különben nem is fura. Plesznyikiben összeakadtam a vizsgálóbíróval, és vagy nyolc vodkát bedobtunk. Alapjában az ivás rendkívül ártalmas. Mondja, hát nem ártalmas? Mi? Ártalmas?

Ivanov

Kibírhatatlan kezd lenni… Nem érti? Misa, maga gúnyolódik velem…

Borkin

Jó, jó… bocsánat, bocsánat… Isten áldja, csak ücsörögjön itt magának… (feláll és indul) Micsoda egy nép ez, még beszélgetni se lehet. (visszafordul) Ja. Majdnem kiment a fejemből. Adjon nyolcvankét rubelt!…

Ivanov

Miféle nyolcvankét rubelt?

Borkin

Kifizetni holnap a munkásokat.

Ivanov

Nekem nincs.

Borkin

A legalássabban köszönöm. (gúnyosan) Nekem nincs… Most ki kell fizetni a munkásokat, vagy sem?

Ivanov

Nem tudom. Ma egy vasam sincs. Várjon elsejéig, amikor megkapom a járadékot.

Borkin

Hát így beszéljen az ember az ilyenekkel! A munkások nem elsején jönnek a pénzért, hanem holnap reggel!…

Ivanov

És akkor most mit csináljak? Vágjon szét, aprítson fel… Micsoda egy undorító szokás, hogy folyton nyaggat, amikor én olvasok, írok vagy…

Borkin

Én azt kérdezem: kell fizetni a munkásoknak, vagy nem kell? Ugyan, mit beszélek itt magával… (legyint) Ezek aztán földbirtokosok, a fenébe, ezek aztán urak… Racionális gazdálkodás… Ezer gyeszjatyina birtok, de fabatkát sem ér… Van temetés, de nincs hozzá ásó. Nem baj, holnap eladom a trojkát! Igen!… Lábon adtam el a zabot, holnap meg megyek és eladom a rozst. (járkál) Azt hiszi, nem teszem meg? Igen? Na nem, engem nem olyan fából faragtak…

2.

Előbbiek, Sabelszkij (a színfalak mögött) és Anna Petrovna.

Sabelszkij hangja az ablak mögött: „Magával nem lehet játszani… Magának rosszabb a hallása, mint a sült csukának, a billentése pedig vérlázító!”

Anna Petrovna

(feltűnik a nyitott ablakban) Ki beszélget itt? Maga az, Misa? Mit mászkál itt folyton?

Borkin

A maga Nicolas-voilá-ja mászkálásban utolérhetetlen.

Anna Petrovna

Figyeljen ide, Misa, hozasson szénát a krikettpályára.

Borkin

(legyint) Hagyjon engem, nagyon kérem.

Anna Petrovna

Mi ez, micsoda hang ez?… Magához ez a tónus nem illik. Ha azt akarja, hogy szeressék a nők, akkor előttük soha ne dühöngjön és ne is hízelegjen… (a férjéhez) Nyikolaj, hemperegjünk meg a szénában…

Ivanov

Annácska, árt neked, ha a nyitott ablakban állsz. Menj be, kérlek… (kiabál) Bácsi, csukd be az ablakot!

Az ablak becsukódik

Borkin

Ne felejtse el, hogy két nap múlva kamatot kell fizetni Lebegyevnek.

Ivanov

Emlékszem. Ma elmegyek Lebegyevhez, és megkérem, várjon… (az órájára néz)

Borkin

Mikor megy át?

Ivanov

Mindjárt.

Borkin

(élénken) Várjon, várjon… azt hiszem, ma van Surocska születésnapja… Ajjajaj… Én meg elfelejtettem… Micsoda memória, mi? (ugrál) Én is megyek, én is megyek… (énekel) Átmegyek… Megyek, megmosdok, szívok egy kis dohányt, bekapok három csepp szalmiákszeszt, és mintha újjászülettem volna… Kedves Nyikolaj Alekszejevics, anyácskám, én lelkem angyala, maga folyton idegeskedik, a fenébe, nyafog, állandóan mélakólikás, pedig mi, a fenébe is, együtt ördög tudja, mekkora dolgokat tudnánk véghez vinni! Magáért én mindenre kész vagyok!… Akarja, hogy feleségül vegyem Marfusa Babakinát? A hozomány fele a magáé… Illetve nem a fele, de az egész, az egész!…

Ivanov

Hülyeségeket fecseg.

Borkin

De nem, komolyan, a fenébe is, akarja, hogy elvegyem Marfusát? Megfelezzük a hozományt… Különben, fogok én beszélni magának? Meg se bírja érteni. (gúnyosan) „Hülyeségeket fecseg.” Jó ember maga, okos is, de hiányzik magából a véna, a micsoda, tudja, a lendület. Csak szedné össze magát egyszer, a sátán is behúzná a farkát… Maga egy pszichopata, egy nyafka, mert ha normális ember volna, egy éven belül lenne egymilliója. Például ha nekem lenne most kétezer-háromszáz rubelem, én abból két hét alatt csinálnék húszezret. Nem hiszi? Maga szerint ez is hülyeség? Dehogy hülyeség… Adjon nekem kétezer-háromszáz rubelt, és egy hét múlva hozok magának húszezret. A másik parton Ovszjanov elad egy parcellát, pont velünk szemben, kétezer-háromszáz rubelért. Ha mi megvesszük azt a parcellát, akkor mindkét part a miénk lesz. És ha mindkét part a miénk, akkor, tud követni? akkor jogunk van duzzasztót emelni a folyón. Nem így van? Malmot építünk, és amint bejelentjük, hogy gátat csinálunk, akkor mindenki, aki a folyó partján él lefelé, fel fog hergelődni, mi meg aszondjuk, kommen Sie her, ha azt akarják, hogy ne legyen gát, fizessenek. Világos? A zarevói gyár ad ötezret, Korolkov háromezret, a kolostor ad ötezret…

Ivanov

Szófia beszéd mindez, Misa… Ha nem akar felbosszantani, tartsa meg a terveit magának.

Borkin

(leül az asztalhoz) Hát persze… Tudtam én előre!… Maga nem csinál semmit, engem viszont gúzsba köt…

3.

Előbbiek, Sabelszkij és Lvov

Sabelszkij

(kijön Lvovval a házból) Az orvosok voltaképpen ügyvédek, azzal a különbséggel, hogy az ügyvédek csak rabolnak, az orvosok viszont rabolnak is, ölnek is… A jelenlévők természetesen kivételek… (leül a székre) Sarlatánok, kizsákmányolók… Lehet, hogy egy idilli Árkádiában vannak kivételek a szabály alól, de… életemben eddig már húszezret költöttem rájuk, de sose találkoztam egyetlen orvossal se, aki ne lett volna cégéres gazember.

Borkin

(Ivanovhoz) Igen, maga semmi se csinál, engem pedig gúzsba köt. Ettől nincs nekünk pénzünk…

Sabelszkij

Mondom, a jelenlevők kivételek… Lehet, hogy vannak kivételek, bár ha meggondolom… (ásít)

Ivanov

(becsukja a könyvet) Mit szól ehhez, doktor?

Lvov

(az ablak felé néz) Ugyanazt, amit reggel is mondtam: a feleségének sürgősen a Krímbe kell utaznia. (fel-alá járkál)

Sabelszkij

(hahotázik) A Krímbe!… Miért van az, Misa, hogy te meg én nem gyógyítunk? Pedig olyan egyszerű!… Kezd harákolni vagy köhögni az unalomtól egy madam Angot vagy Ofélia, keríts papírt, és írd fel a tudomány szabályai szerint: végy egy fiatal orvost, aztán utazz a Krímbe, a Krímben végy egy tatárt…

Ivanov

(a grófhoz) Ne pöfögj már, pöfögő! (Lvovhoz) Hogy a Krímbe utazzék, ahhoz pénz kell. Tegyük fel, szerzek, de hát ő ellene van minden utazásnak…

Lvov

Igen, ellene van.

Szünet

Borkin

Mondja, doktor, hát Anna Petrovna annyira súlyos beteg, hogy muszáj a Krímbe utaznia?…

Lvov

(az ablak felé néz) Igen, tüdővész…

Borkin

Pssz… az nem jó… Én már rég észrevettem az arcán, hogy nem húzza sokáig.

Lvov

Ne!… beszéljen halkabban… hallani a házban…

Szünet

Borkin

(sóhajt) A mi életünk… Az emberi élet olyan, mint a virág, pompázik a réten: jön a kecske, lelegeli, volt virág, nincs virág…

Sabelszkij

Hülyeség, hülyeség, hülyeség!… (ásít) Hülyeség és álság…

Szünet

Borkin

Én pedig, uraim, itt végig arra tanítom Nyikolaj Alekszejevicset, hogyan kell pénzt csinálni. Közöltem vele egy csodálatos ideát, de a puskaporomat, mint mindig, megint meddő talajba vetettem. Neki aztán hiába beszélnek… Nézzék csak meg, hogy néz ki: melankólia, szplín, bánat, szomorúság, bú…

Sabelszkij

(feláll, és nyújtózik) Te annyira zseniális vagy, mindenkit kioktatsz, hogyan kell élni, taníts meg hát engem is egyszer… Okíts ki, bölcs ember, mutasd meg a kiutat…

Borkin

(feláll) Megyek, megfürdök… Minden jót, uraim… ( a grófhoz) Van magának húsz kiútja is… A maga helyében nekem egy héten belül lenne húszezer rubelem.

Sabelszkij

(utánamegy) Hogyhogy? Na, mondd már el.

Borkin

Semmi különös. Nagyon egyszerű… (visszamegy) Nyikolaj Alekszejevics, adjon egy rubelt!

Ivanov némán pénzt ad neki

Borkin

Merci! (a grófhoz) Magának még sok ász van a kezében.

Sabelszkij

(utánamegy) Jó, de hogyan?

Borkin

A maga helyében nekem egy héten belül lenne harmincezer rubelem, ha nem több. (kimegy a gróffal)

Ivanov

(szünet után) Fölösleges emberek, fölösleges szavak, és közben muszáj buta kérdésekre válaszolni – ebbe én, doktor, belebetegedtem. Annyira ingerlékeny vagyok, lobbanékony, durva, kicsinyes, hogy nem ismerek magamra. Napokig fáj a fejem, álmatlanság kínoz, zúg a fülem… És nincsen hova lennem… nincsen hova lennem…

Lvov

Nyikolaj Alekszejevics, komolyan szeretnék beszélni magával.

Ivanov

Beszéljen.

Lvov

Anna Petrovnáról. (leül) Nem akar ugyan elutazni a Krímbe, de magával elmenne.

Ivanov

(eltűnődik) Hogy ketten menjünk, ahhoz pénz kell. Nekem pedig nem adnak több szabadságot. Idén már kivettem…

Lvov

Tegyük fel, hogy így van. Akkor mást mondok. A tüdővészre a legjobb orvosság a teljes nyugalom, a maga felesége viszont nem ismeri a nyugalmat. Állandóan felizgatja, ahogy maga bánik vele. Elnézést, izgatott zaklatott vagyok, és nyíltan fogok beszélni. A maga viselkedése megöli. (szünet) Nyikolaj Alekszejevics, hadd legyen magáról jobb véleményem!…

Ivanov

Igaza van, tökéletesen igaza… Valószínűleg én vagyok a bűnös, de a gondolataim összezavarodtak, valami lustaság nyűgözi a lelkemet, és nincs erőm, hogy tisztába jöjjek magammal. Se másokat nem értek, se magamat… (az ablak felé néz) Meghallhatnak minket, menjünk, járjunk egyet. (felállnak) Kedves barátom, elmesélném én az egészet elejétől a végéig, de hosszú, és annyira bonyolult, hogy reggelig se végeznénk vele. (mennek) Annácska tüneményes, rendkívüli asszony… A kedvemért kitért, elhagyta az apját és az anyját, otthagyta a gazdagságot, és ha még száz áldozatot követelnék tőle, meghozná, a szeme se rebbenne. Én azonban nem vagyok tüneményes, és nem hoztam áldozatot érte. De hát hosszú história… A lényeg az, kedves doktor, (tétovázik) hogy… röviden, szenvedélyes szerelemből nősültem, és megesküdtem, hogy örökké fogom szeretni, de hát… eltelt öt év, ő még mindig szeret engem, én viszont… (széttárja a karjait) Maga azt mondja, hogy hamarosan meghal, én pedig nem érzek se szerelmet, se szánalmat, csak valami űrt és fáradtságot. Ha kívülről nézek magamra, akkor valami szörnyűséget látok; magam sem értem, mi történik a lelkemmel…

Eltűnnek a sétányon.

4.

Sabelszkij, majd Anna Petrovna

Sabelszkij

(bejön és nevet) Komolyan mondom, nemhogy gazfickó, de gondolkodó, bűvész! Emlékművet érdemelne. Egy személyben egyesíti az összes mai ocsmányságot: ügyvéd is, orvos is, kerítő is, pénztárnok is. (Leül a terasz legalsó lépcsőjére) Pedig, ahogy nézem, semmilyen tanfolyamot sem végzett, elképesztő… Biztosan zseniális bűnözővé válna, ha lenne valami kultúrája, ha humán végzettséget szerezne! „Maga, aszongya, egy héten belül kapna húszezret. Maga, aszongya, ott tartja a kezében az ászt, a grófi címet. (nevet) Magához bármelyik leányzó feleségül megy, jókora hozománnyal…” (Anna Petrovna kinyitja az ablakot, és lenéz) „Ha akarja, aszongya, összehozom Marfusával…” Qui est ce que c’est Marfusa? Ja, hogy ez a Balabalkina… Babakalkina… ez úgy néz ki, mint egy mosónő.

Anna Petrovna

Maga az, gróf?

Sabelszkij

Mi van?

Anna Petrovna nevet… … …

Utószó

Anton Pavlovics Csehov (1860–1904) első előadott drámája az Ivanov. Első változatának „komédia” volt a műfaji megjelölése, bemutatóját egy moszkvai magánszínházban tartották 1887-ben, mindössze négy próbával, és a főszereplőn és még egy színészen kívül senki sem tanulta meg a szövegét, súgó után játszották. Meg is bukott, mégis előadták már ugyanabban az évadban nyolc vidéki színházban. 1891 januárjában „dráma” műfaji jelöléssel a pétervári Alekszandrinszkij Színház mutatta be a második változatot, amelyet az első változattól eltérően a címszereplő váratlan öngyilkossága zár. Fjodorov-Jurkovszkij rendezte, akinek a lánya, Marija Andrejeva 1901-ben a Három nővér Sztanyiszlavszkij által rendezett ősbemutatójának lesz az Irinája.

A második változat sokkal közelebb áll a bohózathoz, mint a melodrámákra hasonlító első komédia, amelyben Ivanov szinte hagyományos, cselekvő hős, és nem összetört, passzív alak, amilyen a végleges változatban lett, és akit a többi szereplő vagy istenít, vagy gyűlöl, de ő maga szinte nincs is. A dráma végén az öngyilkosság váratlanul érte ugyan a komédiára hangolt közönséget, de a szerzőt a premieren már a harmadik felvonás után hatalmas ünneplésben részesítették. Csehov nem volt elégedett, ezúttal nem a színészek, és nem a próbák hiánya miatt. Kiadta ugyan nyomtatásban, de a Moszkvai Művész Színház hiába tűzte műsorra 1900-tól három éven át, olykor próbálni is kezdték, Csehov nem járult hozzá az előadásához; addigra megírta négy remekművét, a Ványa bácsit, a Sirályt, a Három nővért és a Meggyeskertet. Sztanyiszlavszkij szerint az Ivanovot Csehov annyira nem szerette, hogy elolvasni sem volt hajlandó. A forradalomig sokszor játszották, 1923-tól 1955-ig egyszer sem, de a többi Csehov-dráma sem szerepelt a szovjet színházak műsorán harminc-negyven éven át, kivéve egy 1940-es, Nyemirovics-Dancsenko rendezte Három nővért, amelyet a Moszkvai Művész Színház legjobb előadásának tartanak, és öt évtizeden át játszottak.

Ivanov az abszolút középpont, a többi szereplőnek nincs egymáshoz viszonya, csak őhozzá és őrajta keresztül. Csehov többé ezt a szerkezetet drámában nem használta. Egyenrangú főszereplőket alkalmaz már az Ivanovval egy időben írt Manóban is; a tíz évvel később a Manó alapján írt Ványa bácsi és a másik három remekmű is sok egyenrangú szereplővel, sok szállal működik; Ivanov tétovasága sokszorozódik meg általuk.

A Csehov korában még nem létező hálózatelmélet a több központú szövedéket erősnek, az egy központút gyengének nevezi. Ha a gyönge hálózat központját sérülés éri, az egész összeomlik, pók nélkül a hálónak vége. A romantika kedvelte az egy központi hőssel operáló drámát, a mai napig eleven. Az Ivanov mégis hoz dramaturgiai újítást: a pók tétlen, de a többiek nem hajlandók erről tudomást venni, és a legkülönbözőbb jellemvonásokkal ruházzák fel önkényesen. Az érett darabok sok központú szerkezetéből a tehetetlenség, a gyámoltalanság s ezzel összefüggésben a másik ember nem létező tulajdonságokkal való felruházása egyáltalán nem tűnik el, hanem a vígjátékok hagyománya szerint több párhuzamos szálra bomlik.

Nem nehéz Ivanovban az allegóriát felfedezni: mintha Csehov egyetlen, belülről összeomló alakban próbálta volna megírni magát Oroszországot. Előtte Dosztojevszkij kísérletezett hasonlóval Sztavrogin alakjában. Ivanov valameddig hitt – hogy miben, azt Csehov homályban hagyja; aztán elveszítette a hitét –, de nem tudjuk pontosan, miért. Egy passzív alak nem feltétlenül drámaiatlan, Dosztojevszkij drámai jelenetekkel teli regényében, A félkegyelműben végletesen passzív a főhős Miskin herceg, aki épp ezzel váltja ki a többi szereplő aktivitását. Ivanov katalizátor, szabad vegyértéke nincs; ezt nem fogják fel a többiek.

Ivanov első felesége tüdőbajos, a darab folyamán meg is hal; a romantika szerette a halálos betegséget színpadra vinni. Szokatlan motívum az orosz irodalomban, hogy a feleség Ivanov kedvéért kikeresztelkedett, és az iránta érzelmileg kihűlt Ivanov emiatt lelkifurdalást érez; a cselekményben azonban nincs fontos szerepe, csak Ivanov egykori, társadalmi tabuk elleni lázadását érzékelteti.

Az Ivanov igazi újdonsága nem a jól megírt karakterek fölényes kezelése, ezt az orosz drámaíró elődök, Gogol, Turgenyev, Osztrovszkij és mások is tudták, hanem a fiatal Szása vak szenvedélye, amellyel az értetlen Ivanovra veti magát. Nem a szerelem mozgatja, az ürességre keres gyógyszert az unalmas vidéki közegben, kiszemeltje pedig összeomlik a ráaggatott teher alatt. Ennek a félig-meddig öntudatlan vakságnak a variációi adják a következő drámák látszólagos cselekménytelenségének, valójában rémisztő feszültségének egyszerre tragikus és komikus jellegét. A négy nagy dráma szereplői mind abban reménykednek, hogy a másik ember megváltja őket, erre azonban egyetlen ember sem képes.

Két későbbi Csehov-drámában is öngyilkos lesz az egyik főhős, de a Ványa bácsi, a Három nővér és a Meggyeskert cselekményében erre a dramaturgiai megoldásra már nincs szükség, a kilátástalanság, a lírai közhelyeket pufogtató szereplők öncsalása és mások iránti közönye feloldhatatlan. Vége a vallásnak, vége a patriarchális, élhető világnak, amit nosztalgiával emlegetnek, vége van Oroszországnak. Az, hogy Csehov drámái máig sikerrel játszhatók, arra vall, hogy a régi világ ugyan összeomlott, de a cárizmus ilyen-olyan rendszerek becenevén újjáéledt, és a mai napig kitartóan korhad; tétova, céltalan emberek vegetálnak tömegesen, a helyüket nem találva; hosszúra nyúlik az egykor átmenetinek vélt történelmi pillanat.

Csehov tartózkodott a politikától, a Keletet és a Nyugatot egyaránt nem kedvelte. Nem sorolható be sem a nyugatosok, sem a szlavofilek közé; drámaformája látszólag konzervatív, elvégre az orosz avantgárd az ő korában már javában virágzott, központi témája azonban merőben új. Nem politikusként, nem ideológusként gondolkozott a cárizmusról és előre látható bukásáról, hanem az emberek öntudatlan viselkedését vizsgálta. A nagy problémákra nem tudott megoldást. Az írónak nem válaszolnia kell, írta, hanem a kérdéseket kell pontosan feltennie.

A korszak kérdését az Ivanovban tette fel először.

Ezt a lelkileg szétporladt, alapvetően jóindulatú, hagyományos drámába nem illő alakot meglepően jól lehet játszani, mint orosz és külföldi előadások sokasága bizonyítja. 1971-ben Elbert János fordításában rendezte meg Marton Endre a Nemzetiben, Zsámbéki Gábor Kaposvárott és Székely Gábor Szolnokon. Nemzetközi figyelmet is keltett Ascher Tamás 2004-es rendezése a Katona József Színházban, amelyet 2012-ig játszottak. Az én fordításom Horvai István kérésére készült, a Vígszínház mutatta be 1995-ben; legutóbb Lukáts Andor rendezte meg Szombathelyen 2017-ben. A mostani kötet számára sokat javítottam a szövegen.

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Utószó

SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Gspann Veronika
Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4139 0
ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License