Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lisa Jewell: None of This is True

Copyright © 2023 by Lisa Jewell Ltd

All rights reserved.

borítóterv © Pete Garceau

© Simon & Schuster

borítófotó © Getty

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 510 3

Előhang

A férfi kilép a légkondicionált szállodai hallból az éjszaka párás, fehéren izzó hőségébe, de nem józanodik ki tőle. Pánik és szorongás lesz úrrá rajta. Úgy érzi, a tiszta alkohol üt ki hirtelen a bőrén izzadság formájában, nyirkos lesz tőle a gerince és a dereka. Hogy lehet ennyire meleg hajnali háromkor? És hol a felesége? Hol van? Hátrafordul, hogy lássa, mögötte van-e a lány, és életlenül, hullámozva látja, duplán, a szálloda üvegablakán keresztül. Aztán lát egy villogó irányjelzőjű kocsit, amint a járdához húzódik, és a szívverése lassulni kezd. Itt van. Hála istennek. Véget ér ez a rémes éjszaka. Összehúzza a szemét, hogy tisztábban lásson, hogy a vezetőülésben felfedezze az ismerős fehérszőke haj csillanását, de nincs ott. Az ablak leereszkedik, és ő hátrahőköl.

– Mi ez az egész? – szól oda a kormánynál ülő sötét hajú nőnek. – Maga mit keres itt? Hol a feleségem?

– Ne izguljon – mondja a nő. – Engem küldött. Túl sokat ivott. Megkért, hogy vigyem magát haza. Jöjjön. Ugorjon be.

A férfi hátranéz, a lányt keresi, látja, hogy kilép a szállodából, és gyorsan az ellenkező irányba indul, magához szorítva a táskáját.

– Van nálam víz. Van kávé. Szálljon be. Egy pillanat alatt otthon lesz.

A nő ölében a kutya halkan morog, amíg a férfi becsúszik az anyósülésre.

– Azt hittem, maga elment – mondja a férfi, és a biztonsági öv után tapogatózik. – Azt hittem, elutazott.

A nő rámosolyog, ahogy lecsavarja egy vizespalack tetejét, és odanyújtja.

– Igen – mondja. – Elmentem. De neki szüksége volt rám. Szóval. Izé. Igya meg. Igya csak meg mind.

A férfi kiszáradt szájához emeli, és belekortyol. Aztán lehunyja a szemét, és várja, hogy hazaérjen.

ELSŐ RÉSZ

Májusban a Netflixen:

Helló! Egy napon születtünk!

Egy igazán szokatlan produkció A szomszéd szörnyeteg és A sorozatos randiszédelgő alkotóitól! Podcast és dokumentumfilm egyszerre, hívhatjuk akár podumentumnak. 2019 júniusában a népszerű podcaster, Alix Summer, akit már jól ismerhetünk a sikeres nőket bemutató Talpig nő című sorozatából, egy megismételhetetlen kísérletbe fogott, amelynek a Helló! Egy napon születtünk! címet adta. Az ihletet egy, a közelében lakó nő adta, akivel ugyanabban az évben és ugyanazon a napon születtek. A projekt előrehaladtával Summer egyre többet tudott meg átlagosnak tűnő riportalanyáról, mígnem a neves podcasternek heteken belül romba dőlt az élete, és az események ijesztő lavinája következtében két ember lelte halálát. Ez a hátborzongató műsor rémisztő bepillantást enged az emberi természet legsötétebb bugyraiba: garantáljuk, hogy aki nézni kezdi, egy nap alatt ledarálja az egészet.

Helló! Egy napon születtünk!

A NETFLIX SOROZATA

A képernyő sötét. Lassan felismerhető lesz a stúdió belseje.

Felirat a képernyő alján:

Alix Summer podcastjának felvétele, 2019. június 20.

Lassan beúszik egy nő hangja.

– Kényelmesen ülsz, Josie?

– Igen. Nagyon.

– Remek. Nos. Amíg ellenőrzök mindent, elmesélnéd, mit reggeliztél ma?

– Hű. Izé…

– Hogy ellenőrizhessem a hangminőséget.

– Értem. Oké. Hát, pirítóst ettem. Két szelet pirítóst. Egyet lekvárral. Egyet mogyoróvajjal. És ittam egy bögre teát. Azt az elegánsat a Markstól. Az aranydobozosat.

– Tejjel?

– Igen. Tejjel.

Rövid szünet.

A kamera lassan pásztázza az üres stúdiót, ráközelít bizonyos részletekre: a monitoron hullámzó csíkokra, egy félredobott fejhallgatóra, egy üres kávéscsészére.

– Milyen? Jó lesz?

– Igen. Tökéletes. Minden adásra kész. Visszaszámolok háromtól, aztán bemutatlak. Oké?

– Persze.

– Remek. Szóval… három… kettő… egy… Isten hozta önöket! Alix Summer vagyok, és valami váratlannal készültem…

A hang elhalkul, a képernyő elsötétül.

Megjelenik a főcím.

2019. június 8., szombat

Josie érzi, mennyire feszeng a férje, amikor belépnek a gasztrokocsma arany fényébe. Josie már vagy ezerszer elsétált e mellett a pub mellett. Mindig arra gondolt: Nem a mi helyünk. Mindenki túl fiatal. A bejárat előtti palatáblán olyan ételek, amelyekről még sohasem hallott. Mi a fene a bottarga? De idén a születésnapja szombatra esik, és ezúttal nem azt felelte, hogy „Jó lesz egy üveg bor meg a rendelt kaja”, amikor Walter megkérdezte, mit szeretne. Idén a Lansdowne mézszín ragyogására gondolt, a zümmögő fecsegésre, a meleg nyári napokon a kinti asztalokon vödörben hűlő pezsgősüvegekre, és a pénzecskére, amit a nagymamája hagyott rá a végrendeletében múlt hónapban, és miközben a tükörben nézte magát, megpróbálta elképzelni magát olyasvalaki bőrében, aki egy gasztrokocsmában ünnepli a születésnapját a Queen’s Parkban, és azt mondta:

– El kellene mennünk vacsorázni.

– Jó! – vágta rá Walter. – Kinézted már, hova?

Ő meg azt felelte:

– A Lansdowne-ba. Tudod. A Salusbury Roadon.

Walter felvonta a szemöldökét.

– A te születésnapod. Te választasz.

Most kitárja előtte az ajtót, és Josie belép. Egy pillanatig elveszetten álldogálnak egy felirat mellett: Kérjük, itt várakozzanak, amíg a helyükre kísérik önöket, és Josie a kora esti vacsorázókat és iszogatókat figyeli, a hasához szorítva a táskáját.

– Fair – mondja a csíptetős táblát tartó fiatalembernek, aki felbukkan.

– Josie Fair. Hét harmincra foglaltunk asztalt.

A fiatalember rámosolyog, aztán Walterre, aztán megint őrá, és azt mondja:

– Két személyre, ugye?

A sarokban egy kellemes asztalhoz vezeti őket. Walter a párnázott padra ül, Josie egy bársonyszékre. Eléjük teszik az étlapot, táblára csíptetve. Josie a neten már átnézte, és rákeresett azokra a dolgokra, amelyeket nem ismer, tehát már tudja, mit fog kérni. És pezsgőt is rendelnek. Fütyül rá, mit gondol Walter.

Figyelmét zajos csoport érkezése vonja magára. Egy nő sétál be, kezében léggömb Szülinapos királynő felirattal. Haja hamvasszőke, olyan formára vágva, hogy szinte folyik, mint a víz. Bő szárú nadrág van rajta, és két fekete szövetdarabból álló top, amelyet oldalt fűzés tart össze. A bőre bronz. A mosolya széles. Nyomában már jön is a csapat, hasonló korú emberek; az egyiknél virágcsokor; a másik elegáns ajándékzacskókat cipel.

– Alix Summer! – mondja zengő hangon a nő. – Asztal tizennégy személyre.

– Nézd csak – löki finoman oldalba Walter. – Egy másik szülinapos.

Josie zavartan bólint.

– Igen. Úgy látszik.

A csapat követi a pincért a Josie-ékkal szemközti asztalhoz. Josie három pezsgősvödröt lát máris az asztalon, mindegyikben két üveg hűl. Hangosan telepednek le, kiabálnak, ki hova üljön, a nők semmiképpen nem akarnak a férjeik mellé, az Alix Summer nevű nő széles mosollyal dirigálja őket, egy magas, vörös hajú férfi pedig, nyilván a párja, elveszi tőle a lufit, és a széke támlájára köti. Nemsokára mind leülnek, pukkannak az első pezsgősüvegek; tizennégy pohárba csorog az ital, ezeket tizennégy ember tartja napbarnított kezében, arany karkötőkkel és ropogós, fehér ingujjal; mind összekoccantják a poharukat; akik az asztal végén ülnek, felállnak, hogy odanyúlhassanak, majd egyszerre kiáltják:

– Alixre! Boldog születésnapot!

Josie mereven bámulja a nőt.

– Mit gondolsz, hány éves? – kérdezi Waltert.

– A jó ég tudja… Fogalmam sincs. Manapság olyan nehéz megállapítani. Negyvenes talán?

Josie bólint. Ma van a negyvenötödik születésnapja. El sem tudja hinni. Valamikor fiatal volt, és azt gondolta, a negyvenöt lassan, lehetetlenül lassan jön el. Azt gondolta, a negyvenöt egy másik élet lesz. De gyorsan jött, és egyáltalán nem olyan, mint várta. Walterre pillant, fakuló dicsőségére, és azon töpreng, mennyire lenne más az élet, ha nem találkozik vele.

Tizenhárom volt, amikor megismerte. Walter idősebb volt nála, sokkal idősebb, ami azt illeti. Ezen mindenki fel volt háborodva akkoriban, rajta kívül. Férjes asszony lett tizenkilenc évesen. Anya huszonkét évesen. Aztán még egy gyerek huszonnégy évesen. Gyors előretekerésben leélt élet, és most állítólag tetőzik, eléri a csúcsot, és lassan, elégedetten leereszkedik a túlsó lejtőn, de egyáltalán nem érzi, hogy lett volna csúcs, inkább egy trauma vájta szakadék, amelyben rémülettől görcsbe szorult gyomorral jár körbe és körbe.

Walter immár nyugdíjas, elvesztette a haját, a hallása és a látása nagy részét, és középkorúságának csúcsa éppolyan távol van, mint amennyire beszippantotta a kisgyerekek nevelésének izzó intenzitása – szinte felidézni sem lehet, milyen volt Josie korában.

Josie fetás és nap érlelte paradicsomos lepénykenyeret rendel, utána tonhalas tagliatát („A tagliata szó a tagliare igéből származik, jelentése vágni”) pürésített cannellini babbal és egy üveg Veuve Clicquot-t („A Veuve Clicquot Yellow Label népszerű dús, karamellás ízjegyeinek köszönhetően”), majd megragadja Walter kezét, hüvelykujjával végigsimítja az öregségi foltos bőrt, és megkérdezi:

– Jól vagy?

– Persze. Remekül.

– És mit gondolsz a helyről?

– Olyan… ja. Remek. Tetszik.

Josie szélesen elmosolyodik.

– Ennek örülök.

Josie felemeli a pezsgőspoharát, és Walteré felé nyújtja. Walter odaérinti a magáét, és azt mondja:

– Boldog születésnapot!

A mosoly ráfagy Josie arcára, ahogy Alix Summert figyeli, barátai nagy csoportját, a vörös hajú férfiét, akiről kiderül, hogy a férje, és aki a széke támlájára fekteti a karját, a hatalmas tál húsokat és kenyereket, amelyeket az asztalukhoz visznek és eléjük helyeznek, mintha odavarázsolták volna, a zsivajukat, a lármájukat, azt, ahogy minden helyet betölt a hangjuk és a karjuk és a kezük és a szavuk. Pezseg a belőlük áradó energia; örvénylő, részegítő északi fénye a hivalkodó, magabiztos felsőbbrendűségnek. És mindennek középpontjában Alix Summer, nagy mosolyával, nagy fogával, a fényben csillogó hajával, az egyszerű aranylánccal, amelyen függ valami, ami mindig megérinti fénylő kulcscsontját, amikor megmozdul.

– Kíváncsi vagyok, tényleg ma van-e a születésnapja – töpreng Josie.

– Talán – mondja Walter. – De szombat van, szóval ki tudja.

Josie keze a láncra téved, amelyet harmincéves kora óta hord; akkor kapta a születésnapjára ajándékba Waltertől. Arra gondol, hordania kéne rajta egy függőt. Valami fényeset.

Ebben a pillanatban Walter apró ajándékot csúsztat át az asztalon eléje.

– Egy apróság. Tudom, hogy azt mondtad, nem kérsz semmit, de én nem hittem el. – Rávigyorog, ő meg vissza. Josie kicsomagolja az ajándékot, egy üveg Ted Baker parfüm az.

– Ez kedves – mondja Josie. – Nagyon szépen köszönöm. – Áthajol az asztalon, és gyengéden megpuszilja Walter arcát.

A szemben lévő asztalnál Alix Summer ajándéktasakokat és születésnapi üdvözlőkártyákat bontogat, hangosan köszöngeti őket a barátainak meg a családjának. Az egyik kártyát letámasztja az asztalra, és Josie látja a rányomott 45-ös számot. Oldalba böki Waltert.

– Nézd csak – mondja. – Egy napon van a szülinapunk.

Ahogy a szavak elhagyják a száját, Josie érzi, hogy elönti a maró fájdalom, amely egész életét végigkísérte. Soha nem tudta valamihez kötni az érzést; nem tudta, mi a jelentése. De most rájött, mi ez.

Azt jelenti, hogy ő nem megfelelő, hogy semmi sincs rendben, ami vele kapcsolatos, és kezd kifutni az időből, hogy ezt helyrehozza.

Látja, hogy Alix feláll, és a mosdó felé indul, mire ő is felpattan, és azt mondja:

– Ki kell mennem.

Walter meglepetten pillant fel a pármai sonkából és a sárgadinnyéből, de nem szól semmit.

Egy perccel később Josie és Alix arca egymás mellett tűnik fel a mosdó fölötti tükörben.

– Helló! – mondja Josie, hangja élesebb, mint tervezte. – Egy napon születtünk!

– Ó! – mondja Alix, arckifejezése meleg és nyílt. – Neked is ma van a születésnapod?

– Igen. Ma lettem negyvenöt éves!

– A mindenit! – mondja Alix. – Én is. Boldog születésnapot!

– Neked is!

– Hány órakor születtél?

– Te jó ég… – gondolkodik el Josie. – Fogalmam sincs.

– Én sem tudom, ha engem kérdezel.

– Itt a környéken születtél?

– Igen. A Szűz Mária kórházban. És te?

Josie szíve meglódul.

– Én is a Szűz Máriában!

– A mindenit! – ismétli meg Alix. – Ez hátborzongató.

Alix ujjai a nyakában lógó függőre tévednek, és Josie látja, hogy egy arany dongó az. Már éppen mondana még valamit a születése körülményeiről, amikor kinyílik a mosdó ajtaja, és Alix egyik barátnője sétál be.

– Hát itt vagy! – kiáltja a barátnő. A hetvenes évekre emlékeztető koptatott farmert visel, vállat szabadon hagyó topot és hatalmas karikákat a fülében.

– Zoe! Ezzel a nővel egy napon születtünk! Ő pedig a nővérem, Zoe.

Josie rámosolyog Zoera.

– Ugyanazon a napon születtünk, ugyanabban a kórházban.

– Hűha! Ez fantasztikus – mondja Zoe.

Aztán Zoe és Alix eltérítik a beszélgetést a Hatalmas Véletlenről, és Josie azonnal látja, hogy elillant a furcsa pillanat, hogy Alix számára csak egy futó és súlytalan élmény volt, de Josie-nak valamiért fontos és jelentős, és szeretné megragadni, új életet lehelni bele, de nem képes rá. Vissza kell mennie a férjéhez és a lepénykenyeréhez, és hagynia kell Alixet is visszatérni a barátaihoz és a partihoz. Elmormol egy „Akkor viszlát!”-ot, ahogy elfordul, Alix pedig szélesen rámosolyog, és azt mondja:

– Boldog születésnapot, ikertesó!

– Neked is! – motyogja Josie.

De Alix már nem hallja.

Hajnali egy

Alix szédeleg. Tequila slammer éjfélkor. Túl sok volt. Nathan egy whiskyt tölt magának, és a szagtól Alixszel még jobban forog a világ. A ház csendes. Néha, amikor energikus bébiszitterük van, a gyerekek még fenn vannak, amikor ők hazaérnek, nyugtalanok, idegesítően éberek. Időnként teljes hangerővel megy a tévé. De ma nem. A halk szavú, ötvenes gyerekfelügyelő fél órája ment el, a ház rendes, a mosogatógép zümmög, a macska határozottan közelít a hosszú kanapén Alix felé, már azelőtt dorombol, hogy Alix keze megtalálná a bundáját.

– Az a nő – mondja hangosan Nathannek, és kihúzza a macska karmát a nadrágjából. – Az, aki úgy bámult. Bejött a mosdóba. Kiderült, hogy neki is ma van a negyvenötödik születésnapja. Ezért bámult.

– Aha – mondja Nathan. – Érdekes.

– És ő is a Szűz Máriában született. Fura… Tudod, mindig azt képzeltem, hogy van egy ikertestvérem. Sokszor filóztam azon, hogy az anyukám talán otthagyta a másikunkat a kórházban. Talán pont ő volt az?

Nathan súlyosan lezöttyen mellé, és forgatja a whiskyt a poharában az egyetlen jégdarab körül. Mindig ásványvízből készíti a hatalmas, henger formájú jeget.

– Épp ő? – kérdezi lenézőn. – Hát ez kevéssé valószínű.

– Már miért ne lehetne?

– Mert te gyönyörű vagy, ő meg…

– Milyen? – Alix érzi, hogy elönti az önbizalom. Imádja, hogy Nathan szerint ő csinos, de azt is szeretné, ha felismerné a szépséget a kevésbé hagyományos külsejű nőkben is. Sekélyesnek tűnik, nőgyűlölőnek, amikor más nők külsejét kritizálja. Alix úgy érzi, ilyenkor nem is kedveli igazán a férjét. – Szerintem nagyon csinos. Tudod, az a barna szem, ami majdnem fekete. És az a rengeteg, hullámos haj. Szóval különös, nem? A gondolat, hogy két ember ugyanott, ugyanakkor születik.

– Nem olyan különleges dolog. Valószínűleg még vagy tíz baba született akkor a Szűz Máriában. Vagy több.

– De hogy találkozol eggyel. Éppen a születésnapodon.

A macska összegömbölyödik az ölében. Alix a nyaka körüli hosszú szőrbe mélyeszti az ujja hegyét, és lehunyja a szemét. A szoba megint forogni kezd vele. Alix kinyitja a szemét, lecsúsztatja öléből a macskát, és kirohan az előszobai vécébe, ahol hevesen elhányja magát.

Tartalom

Előhang

ELSŐ RÉSZ

2019. június 8., szombat

Június 9., vasárnap

Június 17., hétfő

Június 18., kedd

Június 19., szerda

Június 20., csütörtök

Június 21., péntek

Június 23., vasárnap

Június 25., kedd

Június 26., szerda

Június 29., szombat

Július 1., hétfő

Július 2., kedd

Július 4., csütörtök

Július 5., péntek

Július 6., szombat

Július 8., hétfő

Július 9., kedd

Július 10., szerda

Július 11., csütörtök

Július 12., péntek

MÁSODIK RÉSZ

Július 13., szombat

Július 14., vasárnap

Július 15., hétfő

Július 16., kedd

Július 17., szerda

Július 18., csütörtök

Július 20., szombat

HARMADIK RÉSZ

Július 20., szombat

Július 21., vasárnap

Július 22., hétfő

Július 24., szerda

Július 25., csütörtök

Július 28., vasárnap

Július 29., hétfő

NEGYEDIK RÉSZ

Egy hónappal később

2020. július 15., szerda

Október 28., szerda

TIZENHAT HÓNAPPAL KÉSŐBB

2022. március

Köszönetnyilvánítás

Megjegyzés a Giovanni Comoli név kapcsán

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Prompt – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License