Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Mottó

ELŐSZÓ

ELSŐ FEJEZET APHRODITÉ

MÁSODIK FEJEZET ZEUSZ

HARMADIK FEJEZET DIONÜSZOSZ

NEGYEDIK FEJEZET ARESZ

ÖTÖDIK FEJEZET THANATOSZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Emil Ludwig

KLEOPÁTRA
EGY KIRÁLYNŐ ÉLETREGÉNYE

fordította:
Sátori Béla

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-982-0 EPUB
ISBN 978-963-678-007-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Cleopatra

első kiadás: 1937.
az elektronikus változat az 1940 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Kleopátra (Kr.e. 69 – 30) papiruszra festett ókori portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Mottó

A rendkívüli emberek túlnőnek az erkölcsi közfelfogáson;
végül már fizikai ősokokként hatnak, mint tűz és víz.

Goethe

ELŐSZÓ

Legutóbb a Nílusnál találkoztam vele, ámde akkor egész eszmélésével északnak fordult, Egyiptom szinte idegen föld volt számára. Odaát, a Földközi-tenger partján volt a hazája, tengeri szelek lengik át élete történetét.

Eddigi életrajzi műveimtől ez a könyv abban különbözik, hogy csaknem teljesen mentes az idézetektől. A bizalmas dokumentumok, levelek, beszélgetések, memoárok, melyeket máskor egymásra halmoztam, hogy egy-egy alakot önmaga által vagy barátain és ellenségein keresztül jellemezzek: itt teljesen hiányoznak. Kleopátra szerelmesleveleinek, Antonius és Caesar magánjellegű írásainak, mint dokumentumoknak nyoma veszett; mindössze Antonius egyetlen leveléből maradt fenn három mondat. De a királynőnek a nyilvánosság előtt lezajlott élete - egy rövid epizódot leszámítva - épségben ránk maradt, mert a három római, akik köré élete fonódik, bevonult a világtörténelembe.

Mégis - a közvetlenül utána következő mintegy féltucat ókori szerző jellemrajzai nyomán - eleven képet alkothatunk róla, amiben még legalább egy hiteles mellszobor is segítségünkre van. Főképpen tanítómesterem: Plutarkhosz az, akit - ezúttal először - közvetlenül nyomon- követhetek; mert, noha fajom, pályafutásom és műveltségem szerint magam is a Földközi-tengerhez és az ókorhoz tartozom, görög alakokat eddig csak drámai művekben rajzoltam meg, történeti munka keretében soha.

A régiek e naiv-rafinált tudósításai birtokában, a modern történetírók egytől-egyig nélkülözhetőknek tűntek fel számomra; csupán Ferrero nagy római történetét, valamint Stahr és Weigall szép Kleopátra-könyveit (1864 és 1927) olvastam s használtam fel. Mert, ha Plutarkhosz nem is lenne modernebb, mint korunk bármelyik analitikusa, ezeknél mégiscsak közelebb állt alakjaihoz, s amikor arról ír, hogy az ő nagyapja még Antonius alexandriai konyhafőnökét vallatta ki pecsenyéinek titka felől: az ilyen tudósítás elevenebből hat rám, mint a mai tudósok minden tollharca, akik közül egyik azt veti a másik szemére, hogy túl sokat hisz el Suetoniusnak, vagy túlkeveset Appianusnak.

A lélektani dokumentumok hiányának köszönhetem a bátorságot, amellyel ezúttal többet építettem hangulatokra és »monológokra«, mint amikor dúsabb források álltak rendelkezésemre. Amikor - 1919-ben - Goethe-könyvemmel az új életrajzírás művészetét kezdeményeztem, még itt-ott monológokkal segítettem magamon, ugyanígy a Napóleon-ban is, később már nem. Most azonban, a lélektani kútforrások teljes kiapadása újból ráutalt a monológokra. A cselekmény itt is elejétől-végig hiteles, az érzésekre azonban már Plutarkhosz is csak következtetni tudott. Pedig e kor egyetlen csatája, egyetlen pártküzdelme, egyetlen tartománya sem jelentős ránk nézve; csupán az érzések örökéletűek, ezek egyszersmind a mi érzéseink is, s csakis általuk láthatjuk meg önmagunkat a szereplők jellemének tükrében.

Ha ily módon el is mentem a regényes történetírás legvégső határáig, ezt a határt sehol nem léptem át. Elhallgattam száz meg száz csalóka párbeszédet, amivel a történelmi regényalakok a buzgó krónikás fülét meg szokták téveszteni, az egyes jelenetek felépítésében sem mentem tovább annál, ameddig az antik szerzőket pontosan követhettem. Az a néhány mondat, mely beszédidézetben áll, megtalálható a forrásmunkákban is.

Így hát ez a mozgalmas történet csaknem a maga egészében a hősnő és a három római lelki históriájának van szentelve. Itt persze már nem a hetéra, az amoureuse lélekrajzát fogjuk találni, akinek - a források egybehangzó tanúsága ellenére - a legenda hirdeti őt, hanem a szeretőt és az anyát, a küzdelmes életű asszonyt és a királynőt. Túl minden formai problémán, fogadja az olvasó ezt az írást, mint fejezetet az emberi szív nagy történetéhez, melyen immár harminc év óta dolgozom.

L.

ELSŐ FEJEZET
APHRODITÉ

Ha a nő a férfitól valamit átvesz, csak nyer vele:
mert, ha egyéb kiválóságait még az erővel is gyarapítja,
oly nő lép elénk, kinél tökéletesebbet a képzelet sem teremthet.

Goethe

1.

Odafent a nyitott ablakfülkében, az oszlopok árnyékában, egy tizenegyéves hercegnő ül és kinéz a tengerre. Kezeit félig összekulcsolva tartja barnafürtös feje és a márványfal között, két lábát gyerekmódra maga alá húzta s a szandáljain ül, azaz guggol sárga selyemingében, mert más ruhadarab alig van rajta; ezt is megduzzasztja kissé a gyenge szél a kicsiny, hegyes keblek körül, mert ő már fejlett hajadon. Északon tizenötévesnek néznék, de most a Földközi-tengernél vagyunk, a palota pedig Alexandriában áll, Afrika tengerpartján.

Növésre nem nagy, de végtelenül könnyűmozgású, s ha most őrhelyéről leugrana, a lent kuporgó eunuch későn sietne segítségére, mert ő már rég ott termett volna az ajtónál, olyan karcsú és fürge a kis hercegnő. Jól láthatja őt az eunuch az árnyékos szögletből s közben elhiteti magával, hogy a hercegnő nem vette őt észre, ő, pedig a hercegnő mindent észrevesz maga körül, s mialatt aranybarna pillantása odakint a nagy vitorlát követi, mely éppen a világítótorony előtt vonul el, bent elfogta már a kuporgó rabszolga nedves szemét s ugyanakkor megneszelte a selyemhuzat suhogását, amelyhez a rabszolga barna hátával dörgölözött; hogy mit érez, az a hercegnőt nem érdekli, hiszen csak rabszolga, állat, nem ember. És közben valami kátrányszag ütötte meg a hercegnő orrát, amiből kitalálta, hogy az ablaka alatt, a bolthajtásban kiakasztották száradni a köteleket, melyekkel tegnap kicsiny sétahajóját a lépcsőkhöz vontatták.

Mozdulatlanul, mint néma panasz, nyugszik a megtiport ember nyirkos tekintete a hercegnőn. - Milyen fehér - tűnődik. - Bereniké, a nővére, sárgás bőrű, apja pedig, a király, már csaknem barna. No de ilyen fehér úgyse marad, megfesti majd a szerelem, a bor. És az orrcimpái vajon miért remegnek? Most biztosan azon töri a fejét, hogyan lehetne a nővérét legkönnyebben megmérgezni. Ha rám bízná, én tüstént megtenném: hiszen már a hangja is megkótyagosítja az embert. A dédnagybátyját még az én apám tette el láb alól. Igaz, a végén lefejezték érte. Dehát egyszer úgyis meg kell halni. - És csak bámul a hercegnőre.

Ez pedig mozdulatlanul ül, kezeit fürtös feje mögött félig összekulcsolva, apró lábait maga alá húzva, és néz ki a tengerre: ha meglátja apja vitorláját, akkor véget ér az ő fogsága! De talán már régen meggyilkolták Rómában, vagy a nyílt tengeren? Nos, akkor holnap talán befut a kikötőbe egy latin vitorlás és hoz magával egy rövid tunikás, kurtakardos rómait, kemény, szigorú arcú férfit, aki majd az ördögi nővért megfosztja trónjától, őt pedig apja nevében kiszabadítja.

- Rómából jön minden jó és minden rossz - gondolja. - Miért Rómából? Nem megy-e minden tavasszal a fele termés, innen a kikötőből, hosszú vitorlásbárkákon, az itáliai kikötőkbe? A szebbnél szebb szöveteket, a pompás ametiszteket, amelyek Dionüszosz titkát rejtik, az aranysárga ámbrát, a pézsmát és a tömjént, mindent, ami drága pénzen idegyűlik a kikötőbe, alighogy itt van, átrakják a hosszú vitorlásokra és elindítják Róma felé. És mit fizetnek érte? Az apám minden pár évben nagy aranyrudakat hozat fel a pincékből, - aztán hajóra velük, s megint ezer talentum úszik el Rómába. Minél többet vásárolnak tőlünk, annál többet kell nekik fizetnünk. Miért?

- Most már megint két éve ül ott az apám Pompeius villájában és arról alkudozik, mennyit fizessen, hogy megtarthassa koronáját. Kik ezek voltaképen, kik ezek az örökké követelő, örökké fenyegetőző emberek? Az érempénzen eléggé plebejus képe van annak a nagy Pompeiusnak 1 Mondják, hogy Caesar, a másik, jobban fest nála, de az ő képét még nem verték pénzre. Csupa jöttment kalmár és katona. Mi pedig, Nagy Sándor ivadéka, királyok háromszázéves nemzetsége, az istenek leszármazottjai és földi helytartói, mi menjünk koldulni Rómába, hogy megtűrjenek bennünket a tulajdon palotánkban? Ott megy már megint egy gabonáshajó a mólónál, ezt megint nem fogják megfizetni!

Hirtelen felismeri a hercegnő az okot: maga elé képzeli apjának duzzadt arcát; mily királyhoz nem méltó volt a viselkedése itt, a saját fővárosában, hogyan telepedett a muzsikusok közé és fújta fuvoláját az utcán, rabszolgáit a sípszóra táncoltatva. Van-e gyerek ebben a rengeteg városban, aki a királyt nem Auletesnek, a fuvolásnak nevezi? Van-e előkelő polgár, aki még ne látta volna uralkodóját részegen tántorogni az utcán? Hány némber ütött már a kezére, amikor a mellük után nyúlt! Nem csoda hát, ha teketória nélkül megfosztották őt a tróntól s megtették királynőnek Berenikét, legidősebb leányát, akit - maga is fattyú lévén - ki tudja, melyik sötétbőrű rabszolganővel nemzett.

- Megmérgezni! - gondolja a hercegnő, úgy, mint más Ptolemaioszok is csinálták. Ahogy a negyedik Ptolemaiosz fojtotta meg a bátyját és a nővérét. Valahányszor tanítója az uralkodóház története során valamelyiknek a hirtelen haláláról beszélt, mindig valami összeesküvés volt a dolog mögött. Tudja ő ezt jól, tudja más forrásokból is.

- Egy közönséges szemfényvesztő, mint apa, mint király - tűnődik tovább. - Az anya: nyoma veszett, senki nem tudja, ki volt. Egy szajha, mint nővér, mint királynő! Hogy is hihetik a rabszolgák, hogy is hiheti még a nép, hogy a király Amon isten eleven képmása, Ptah kiválasztottja, amikor bíborpalástban, a királyi kígyóval homlokán, a templomba hajtat? Hogy is magasztalhatnák még őt a tudósok irataikban, miután a bölcs Demetrioszt, kinek hírétől visszhangzik a világ, halállal fenyegette meg, ha tüstént le nem issza magát a nyílt utcán?

Itt jön Demetriosz. - Mily mélyen meghajtja szép homlokát, csaknem a földig! Ő beszéli a legszebb görög nyelvet a városban, oly sokat tud istenekről és elemekről, s amikor szelíd hangon magyaráz tanítványának, ez gondolkodóba esik, hogy talán a szellem valóban többet ér a koronánál, ahogy a zsidó filozófustól tanulta; de aztán titokban elmosolyodik és nem hiszi.

Ámde tanulni kell, a görögöktől el kell tanulni mindent, amit tudnak, hogy majd egykor megbirkózhasson a rómaiakkal, akik nem tudnak semmit, csak a harchoz értenek. Minden bölcsesség és minden szépség Athénból ered: ezt tanítja ma reggel is a három tudós férfiú, aki bejáratos a palotába, mert olthatatlan a hercegnő tudásvágya, többet tanul, mint atyái tanultak, és sokkal, sokkal többet, mint nénje és három húga. Tudja az egész Muzeion, hogy a palotában száz év után megint él egy hercegnő, aki mindent tudni szeretne, röptében kap el és zár emlékezetébe mindent, amire a nagyteremben rajzok és szerkezetek szemléltető példáján oktatják őt: géptant és hajóépítést, csontvázat és az emberi testet, pénzeket, sokfajta pénzt, amikről megtanulja az arcokat, s hozzá még vagy féltucat középtengeri nyelvet. Legszívesebben a nagy térkép előtt álldogál, s ha ilyenkor biztos, soha nem remegő keze a körmével vonalat húz a Nílus deltájától kelet felé, - s ezt sokszor csinálja, miközben ajkát összeszorítja, - e vonallal bekeríti Szíriát, Kappadókiát, Epirust, sőt még Brundisiumot is, de ott aztán a körme keresztbe áthasítja Itáliát és siet le, egyenest délnek, hazafelé, mintha a Földközi-tenger egész keleti medencéjét hazájához akarná csatolni: az egész tengerpartot Egyiptom uralma alá! Csak Rómáig nem ér el az ujja soha.

Pedig az ő Egyiptoma csak egy név: odafent a Nílus-parti országot éppoly kevéssé ismeri, mint atyái ismerték; nem él az itteni vallás, az itteni istenek világában, számára a Nílus idegen víz, melyet idekint a lagúnán, a Mörisz tó tájékán, már látni se lehet. Hiszen Alexandria már nem a folyóparton épült, mint Memphis; a tengerparton terül el, a görögök tengerpartján. Amit érez, a nyelv, amelyen álmodik, amit tanul s ahogyan a tanultakat felfogja, az ősök, az épületek, a kikötő s benne száz nyelv lármája és száz faj sürgés-forgása: mindez görög irányítás alatt áll, s ha a palota visszhangzó termein fut át könnyű, tipegő léptekkel: a Ptolemaioszok mellszobrai néznek le rá, ha már nem is klasszikus orrokkal, de athéni módra, testtartásban és stílusban Nagy Sándort utánozva, aki valamikor a puszta homokparton kötött ki, körülnézett és elhatározta, hogy itt alapítja meg a világ fővárosát. S tán nem az-e még ma is?

Este a hercegnő felment a palota lapos tetejére: onnan köröskörül ellátni csaknem olyan messzire, mint amennyire a világítótorony lát, talán Ciprusig, talán Görögországig, talán még Rómáig is! Most alszanak a lehorgonyzóit hajók. A rakományukról álmodnak, alighanem üveg és papirusz van a belsejükben, a két tengert átszelő útjukról álmodnak, a legközelebbi kikötőről, ahol majd kérges kezek ragadják meg köteleiket s nagy csörömpölés közt rakják ki terhüket; álmodnak a bizonytalan jövőről, a nagy kérdésről: a viharokról, amik már lesben vannak, hogy megsemmisítsék a hajókat, a népek egymáshoz küldött követeit, a kereskedelem, a háború, a hatalom hordozóit, melyek örökké a veszélyek felé vitorláznak, mert hiszen, ha túl sokáig kellene a kikötőben vesztegelniük, elkorhadnának, meghalnának.

Vízösvényüket követi a hercegnő a palota tetején, de nem az ő álmukat álmodja. - Egyszer majd, - ezt súgja forró szíve - egyszer majd, - ezt mondja világos elméje - az egyik gyors vitorláson elmegyek Szíria partjaira és Kappadókiába, hatszáz háromevezősoros gályától követve, elmegyek Efezusba, Korinthoszba, Athénbe! A nagy tengeröblök minden szigete az enyém lesz! Bereniké az árnyékvilágba költözik, én fogom viselni a koronát és a királyi kígyót, Aphroditét és Íziszt, a pecsétgyűrűmre ez lesz írva: Hetedik Kleopátra, Egyiptom királynője. Akkor rajtam kívül már csak Róma lesz a világon, - s aztán majd meglátjuk, hogy az egyiptomi gabona továbbra is elhajózik-e ezekhez az itáliaiakhoz, s hogyha már elhajózik, nem fognak-e érte aranyat küldeni Alexandriába, ahelyett, hogy innen vinnének, aranyat és mély hódolatot a hűbéres Rómából a világ sugárzó fővárosába!

2.

Éjszakára ezek a keleti álomképek a leáldozó nappal együtt merülnek el a nyugati tengerben.

Amit a hercegnő Rómáról hall, egyszer a filozófusoktól, máskor a kapitánytól vagy egy eunuchtól: zavaros és sötét, akárcsak apjának múltja, vagy a római Köztársaság jelene, mely éppen letűnőben van.

Tudja, mi ment végbe fiatal életének tíz esztendejében: tizenhárom évvel születése előtt az egyik Ptolemaiosz Egyiptomot a római népre hagyta, a szenátus azonban nem akarta átvenni az örökséget, - oly nagy volt mindenki féltékenysége mindenki ellen, aki hivatva lett volna kormányozni ezt a dúsgazdag országot. Mert nem veszélytelenebb-e egy gyenge királyság a Nílus deltájánál, mint egy erős prokonzul? így hát inkább a felséges örökhagyó két törvénytelen fiának adták oda Egyiptomot és Ciprust, bízva e területek kopárságában: minél többet zsarolnak majd ki belőlük, annál gyengébbek lesznek. A római hatalomnak mind a három vagy négy birtokosa titokban várta a napot, amikor elég erős lesz ahhoz, hogy magának kaparintsa meg azt a csodálatos országot, melyről Róma jobban kedvelte a meséket, mint a számadásokat.

Ezek a római nagyurak aztán párévenkint elfogatták a fuvolás királyt, hogy mint macska az egeret, újra futni engedjék, s a Ptolemaioszok legendás aranykincseit megcsapolva újra meg újra fizettettek vele, míg végre a római nép és a szenátus csakugyan elismerte öt királynak. A Város 695-ik esztendejét írták akkor, ami az 59-es évnek felelt meg; Caesar konzul volt. De még távolról sem elég hatalmas ahhoz, hogy egy másik hatalmasságot: Clodiust, ellenfelét és vetélytársát, meg tudja akadályozni ténykedéseiben. Ez a Clodius - valami vesztegetésdíjjal elégedetlen lévén - a ciprusi királyt, az egyiptomi fivérét és hűbéresét, elkergette a trónról, kincseit elkoboztatta és Ciprust római gyarmatnak nyilvánította, az egyiptomi király meg úgy tett, mintha Ciprushoz semmi köze nem lenne. Különbenis épen azzal volt most elfoglalva, hogy mintegy harmincmillió aranypengőt facsarjon ki az országból s ezzel az összeggel Rómában lepénzelje Caesar pártját, anélkül, hogy házának kincseskamráit meg kelljen nyitnia.

Ekkor lázadás tört ki Alexandriában: a palota és a város nagyjai, papok és nemes ifjak, földesurak és udvarnokok most könnyűszerrel meggyőzhették a világváros mindig újításra vágyó ingatag népét királyuk alá valóságáról. A király elmenekül Rómába, Berenikét, legidősebb leányát hívei királynővé emelik. Fivére pedig, a ciprusi király, mérget vesz be és meghal.

Elámulva hallotta ezt a hírt a tízesztendős Kleopátra. Sok véres esemény játszódott le családja történetében, kétszázötven éven át tizenhárom Ptolemaiosz követte egymást a trónon, kiket feleségeik és gyermekeik irányítottak vagy öldöstek, akárcsak a Fáraókat, akik elődeik voltak a Nílus partján. Tőr és méreg pecsételte meg atyáinak végzetét, fivér a nővért gyilkolta, királyfi az apát, királyné a férjet, ki egyszersmind testvére is volt: mindent a hatalomért, mindent a felfokozott életért, sokszor pedig csak azért, hogy maguk meneküljenek meg a haláltól. De önkezével eddig egyik sem vetett véget életének! Most azonban e gyalázatba süllyedő nemzetségnek egyik késő ivadéka még egyszer meglobogtatta a büszkeség lángját! Egy hanyatló dinasztiában még egyszer akadt férfiutóda ama görögöknek, akikről hősi legendák keltek szárnyra, s a róluk szóló énekek csenghettek a letaszított szigetkirály fülébe, amikor szájához emelte a méregpoharat. Megdöbbenés remegett át a hercegnőn. Míg apját megvetni volt kénytelen, amiért Rómában ötévenkint kalmárkodta ki a hatalmat, most nagybátyját tisztelnie kellett. Tehát mégis igaz, amit a Muzeion bölcsei tanítanak, van még ma is valami, ami több a koronánál, becsesebb az aranynál. A tízesztendős Kleopátra ráeszmélt, hogy egy király méltósága nagyobb kincs, mint a hatalma; fiatal lelkében mélyen és örökre gyökeret vert a nagy megismerés: hogy a szolgaság, mint apjának szolgalelkűsége is, méltatlan állapot, s a méreg gyors megváltást hoz.

Fiatal erejének teljességében elhatározta, hogy legyőzi a szolgaságot, melyben nénje tartotta. vajon boldog volt e Bereniké? Az első férfi, aki vele hált, valami unokafivér, akit arra szemeltek ki, hogy király legyen a neve és gyerekekről gondoskodjék: oly romlott ember volt, hogy a palota akarata rövidesen végrehajtotta rajta halálos ítéletét. A második, akit férjül kellett fogadnia, különb ennél, de hátha ez az állítólagos perzsa királyfi csak afféle kalandor? És különben is kik ezek a perzsák, akik mindig feszes nadrágban járnak és remekül lovagolnak, de a görög szellemről, az élet finomabb árnyalatairól mit sem tudnak? S vajon szabad ember-e, nem függ-e a palotát kezükben tartó eunuchoktól? Szereti-e vagy gyűlöli feleségét? Van-e olyan napja kettőjüknek, mely nem a Rómától való rettegéssel telik el? Követelőn, kihívóan leselkedik fent északon a láthatatlan Róma, bármelyik nap idejöhet, őket megölheti, mindent elrabolhat, mindent elpusztíthat.

Az út, amelyre apja lépett, a gyalázat útja volt; minthogy azonban Róma ellen nem lehet kormányozni, valahogy össze kell férni vele: ezt érezte a hercegnő. Ezt érezték az alexandriaiak is a királyi párral együtt. Így hát elküldték a trónja-vesztett király után száz előkelő polgárt, hogy Rómát szövetségre bírják pártjukkal. Egyik hónap a másik után telt el anélkül, hogy a küldöttség hírt adott volna magáról; egész Alexandriában a magános hercegnő az egyetlen, aki a követek kudarcában reménykedik; hiszen csak akkor, ha megvetett apja győz Rómában, remélheti saját magának a koronát.

Mikor aztán vége a hajónélküli télnek és a pharosi világítótorony előtt feltűnnek az első vitorlák, megtudja az egész várossal együtt, hogy Auletes mind egy szálig megölette a követeket Itáliában. Ám a türelmetlen hercegnőnek már saját kémei vannak s hall még egyet-mást, amiről a többiek nem tudnak: apja hatezer talentumot ajánlott fel kincseiből, ha őt visszahelyezik jogaiba; Róma most szegény az elvesztett perzsa háborúk után, s Caesar és Crassus, Crassus és Pompeius kölcsönösen egymás ellen áskálódnak, hogy melyiküké legyen Egyiptom és a Ptolemaioszok kincse, hogy ezzel versenytársaik fölé kerekedjenek. Most minden azon múlik, fog-e annyit fizetni az apja, hogy ne leigázott királyként, hanem szövetségesként vehessen búcsút Rómától.

Máris újabb hír jön a tengeren át! Rómában - mondják - most ért el tetőpontjára a döntő politikai küzdelem; a Galliából hazatért Caesar a fuvolás királyt törvényben Róma barátjává és szövetségesévé mondatta ki. Ám ugyanakkor e ravasz urak újdonsült barátjukat és szövetségesüket milliós adósságba döntötték a római uzsorásoknál, hogy mégse fizethessen, hogy végül mégis terítékre kerüljön.

A kis hercegnő köré pedig máris odagyűlik a hoppon maradottak egy csoportja, akik új felfordulást szeretnének; Auletes titkos utasítást ad ki, hogy a kis Kleopátra mellé kell állni, s mialatt a ravasz és gyáva Ptolemaiosz Rómában próbálja trónját visszakoldulni, itt a palotában felkészül a királynő szótlan testvér-húga és azon töri a fejét, hogyan lehetne a rómaiak kihasználásával felemelkedni.

S egy szép napon sor kerül erre. Szíriában valamelyik római hadvezér nem tudja kifizetni cohorsainak zsoldját és felkerekedik, hogy elhozza magának a tizenkétezer talentumot, azt az árat, amit a fuvolásnak végül le kellett szurkolnia a trónjáért. Párezer katona elindul Gazából és a sivatagon át a keleti deltához, Pelusiumba marsol, oda, ahol három évszázaddal előbb Nagy Sándor, s még korábbi évezredekben egynémely perzsa, héber és asszír hadvezér érkezett el a Nílus partjára.

Végre itt volt a szabadulás, - ha gyűlölt rómaiak hozták is. A hercegnő ütőere kalapált a rejtekhelyen, ahol a hatalmas nővér elől meghúzódott, vagy amikor az új párt körében követelőén megjelent. Alexandria egyre közelebbről hallotta a felvonuló idegenek csatazaját, a világváros kapui feltárulnak, a menekülők elrejtőznek vagy megadják magukat. Kleopátra most viszontlátta apjának dúlt arcát, amint az idegen légióktól támogatva újra elfoglalta a trónt és az országot; látta az ifjú király elcsúfított holttestét, a nemesek és papok meghódolását, látta az örökké kíváncsi alexandriaiak gyámoltalan viselkedését, amint újból hűséget fogadtak egykor elűzött öreg királyuknak. És végül látta a gyűlölt nővér fejét is, apja ítéletére a homokba gurulni: ez feltétele volt saját eljövendő hatalmának! Senki nem állt már közte s a hatalom között, csak egy vén, elpuhult gonosztevő, akit apjának kellett neveznie. A néma diadal napja volt ez a nap, amelyen nővére halálát lelte.

Még hevesebben ver a kis hercegnő büszke szíve, amikor az idegen katonákat jobban szemügyre veszi. Ezek hát a rómaiak? Ez volna a római hadsereg? Szőke, vadképű germánok, férfiak, akik semmilyen nyelven nem adnak neki választ, kicsiny, szúrós tekintetű ázsiaiak, nagyszemű zsidók, alacsony homlokú bizánciak: ilyen gyülevész hadnak festett Róma afrikai serege. A legrosszabb rómaiakat, nem a legjobbakat, ismerte meg szemtől-szembe a hercegnő, kikben maga Róma sem bízott, - s régi félelme tűnni kezdett.

Ám ugyanakkor nőttön-nőtt a csodálkozása. Egy lovastiszt, ugyanaz, aki bevette Pelusiumot s a főváros elleni rohamot is vezette, most apja lakomájára volt hivatalos a palotába. Ugyanolyan tiszteletadásban volt része, mint a hadvezérnek, de emezt minden vonásában felülmúlta. Ha ez római férfi, akkor ő - férfi a javából! Bő tunikáját alacsonyan fogta körül az öv, hatalmas kardja most is az oldalát verdeste; félig ült, félig hevert az asztalnál, Herkules-fejével, kurta szakállával, nagy sasorrával. A fürkésző szemű hercegnő némán fontolóra vette előítéletét, amit eddig a rómaiakkal szemben érzett.

A lovastiszt észre se vette a szép hercegnő izgalmát. Kleopátra tizennégyéves volt, ő pedig huszonhét, amikor ezen az ünnepi lakomán először látták egymást. Hegyek és folyók, tengerek és városok merültek vad kavargásba s egy hősi sorsnak kellett felemelkednie és beteljesednie, hogy ez a két emberi lény tizenhárom év múltán újra találkozhasson. A viszontlátás talán sohasem történt volna meg, ha most puszta szavaknál és pillantásoknál egyebet is váltanak egymással; később, életük nyarán a virágnyílás, a gyümölcsáldás sóvárgása talán nem taszította volna őket egymás karjaiba, ha már most, e rövid látogatás alatt, egy tavaszi fuvallat egymás felé tereli őket. Ott ültek az asztalnál, Aphrodité a holdsarlóhoz hasonlatosan, az üde Herkules egy ifjú arcvonásaival, mindketten egyformán távol e két meglett istentől, akit egykor ábrázolni és megjátszani fognak: az ifjú görög hajadon és a római tiszt, - Antonius és Kleopátra.

3.

Három évvel később már királynő volt.

Kleopátra a bomlás állapotában kapta meg Egyiptomot. A királyi fuvolás még e legutolsó éveket is folytonos üzérkedéssel töltötte. A római pénzügyek legfőbb őre már jóformán mindenre rátette a kezét, s amikor a király végül kénytelen volt elkergetni őt, Róma kiadta a jelszót, hogy most aztán Egyiptomot is, mint a Földközi-tenger egyéb partországait, a birodalomhoz kell csatolni Egyiptom akkor római gyarmattá lett volna, ha még ugyanabban az évben Crassus egész seregével együtt ott nem pusztul a perzsa hadjáratban. Ha e véletlen folytán az ország meg is menekült a leigáztatástól, velejéig züllött volt minden téren, mire a dicstelen király meghalt.

Halála előtt, ünnepélyes nyilatkozatokban a római népet tette meg utolsó akarata végrehajtójának; amikor ugyanis a tizenhétéves Kleopátrát és a tízéves Ptolemaioszt jelölte ki közös uralkodóknak, - egyszersmind a Fáraók hagyománya szerint a két testvér házasságát kikötve - tartania kellett a palota hagyományos cselszövéseitől, amelyek előreláthatólag a két fiatalabbik gyermek körül fognak kialakulni: a tizenháromesztendős Arszinoé és egy második kis Ptolemaiosz körül. Négyük közül vajon melyik fogja a többit elnyomni, száműzni, vagy meggyilkolni? Melyik párt készülődik ilyenféle tettekre? Mint egy istenhez, úgy könyörgőtt ez az egyiptomi Róma szenátusának, hogy óvja meg a békét és rendet, Róma, e nagy, sorsszerű hatalom, mely előbb-utóbb úgyis le fogja gyűrni Egyiptomot, vagy átengedi neki a világuralmat.

Kleopátra azonban nem lépett házasságra testvéröccsé- vel. Hogy tizenhéttől huszonegyéves koráig mit tett, nem tudjuk; ez az egyetlen hézag élete történetében. Pedig ezalatt nem kisebb dolog történt vele, mint hogy letaszították a trónról s ő fegyverrel visszaszerezte a hatalmat. Egyetlen parancsából, melyet egy antik szerző megőrzött számunkra, következtethetünk uralkodói elveire:

Röviddel trónra lépése után egy római prokonzul Szíriából elküldte fiát Alexandriába, hogy hozza haza a csapatokat, amelyek még Antonius idejéből maradtak ott, mint római megszálló sereg; ámde a fiatalember fegyelmezett alakulatok helyett elvadult hordákat talált, nagyrészt germánokat és keltákat, akik itt egyiptomi asszonyaikkal vígan élték világukat s egy csepp hajlandóságot sem mutattak arra, hogy a legközelebbi perzsa háborúban lekaszabolt ássák magukat. Ehelyett egyszerűen agyonverték a küldetésben járó tisztet, kísérőit pedig elkergették. Mit tett erre a királynő? Nem kellett volna-e örülnie, hogy ezek a katonák, félig-meddig az ő alattvalói, szembeszálltak a távollevő római gőgös parancsával? Ám Kleopátra nem az az uralkodó volt, aki érzéseitől vezetteti magát; elfogatta a gyilkosokat és láncra verve küldte őket vissza Szíriába a római prokonzulnak, az áldozat apjának.

De mit nem kell megérnie! A hatalmas római sem hallgat az érzelmeire. Nem áll kegyetlen bosszút fiának gyilkosain, hanem újból visszaküldi őket s azt üzeni a királynőnek: rómaiakat elfogni csakis a római szenátusnak vagy meghatalmazottainak van joga! Tanulságos lecke ez a büszke Kleopátra számára. Vajon fog-e belőle okulni?

Kis idő múltán megint római hajó érkezik s Gnaeus Pompeius száll ki belőle, a diktátor fia, azzal a megbízatással, hogy ugyanezeket a csapatokat apjának hazaszállítsa. A horda most szó nélkül kötélnek áll: hisz ezúttal koruk legnagyobb hadvezére alatt fognak verekedni, s hozzá még Caesar ellen! E végső nagy harcban, mely a hatalomért folyik, sürgősen Pompeius oldalára kell állni. Kleopátra hallja ezt és békével elbocsátja a csapatokat, sőt még ötven hajót is ajándékoz a rómainak, hogy legyen mivel a katonákat elszállítani. Persze, Pompeius a fiát küldte követségbe, aki fiatalabb és még elegánsabb, mint Antonius volt annak idején. Ha minden római ilyen lenne! Ha most az apja győz, akkor Kleopátra lekötelező szívességet tett a dinasztia régi barátjának.

Viszont Pompeius ellenlábasáról, Caesarról, a fuvolás mindig csak homályos dolgokat mondott leányának. A Caesarról szóló legendák, melyek áthatoltak a tengeren, érdekesebben hangzottak azoknál a mendemondáknál, amik Pompeiusról keringtek a világban; de Kleopátra nem látott róla vert pénzt, míg Pompeius a maga képmását megfiatalított kiadásban mutatta be neki. Ha nem is bölcs előrelátás, de mindenesetre szerencsés véletlen volt ez, mert Kleopátra, a nagy párharc szemlélője, eleinte mindkét hadvezért csupán egy-egy idősebb úriembernek képzelte el.

A római fiatalembernek ez a különös látogatása éppen kapóra jött a palotában, hogy befeketíthessék az ifjú királynőt. Lám, a rómaiakkal cimborái, még az egyiptomi hajóhadat is kiszolgáltatta nekik! Elég egy daliás lábikra, hogy ennyire elveszítse a fejét! Veszedelmes ám az ilyen asszonyuralkodó! Valójában pedig a kamarilla számára túlságosan erős, túlságosan eszes, túlságosan önálló volt ez a hajadon. A vele közösen uralkodó fiút lehetett irányítani, mert az tizenkétéves volt csak s még így is hátra maradt a fejlődésben. Mi sem volt könnyebb, mint megmutatni neki, mennyire útálja őt a nővére. Vagy nem tagadta-e meg a házasságot? Nem hagyja-e, hogy az ifjú »férj« felhevült fővel ácsorogjon az elreteszelt hálószobaajtó előtt? A palota mindent tudott. A gyermek három nevelőjének: egy eunuchnak, egy filozófusnak és egy főrangú katonának hamarosan sikerült fellázítania a palotát s a hadsereget, a nemeseket és a népet, a királynő ellen, aki az országot eladta a rómaiaknak.

Hogy miképpen történt, ma már nem tudja senki; csak annyi bizonyos, hogy egy szép napon a húszéves királynőnek menekülnie kellett. Rómába? Hiszen a római szenátus és nép volt a kezese annak a végrendeletnek, amely őt társuralkodóvá emelte. De a fiatal Kleopátra, aki nem hallgatott érzelmeire, ha az érdekeiről volt szó: ugyancsak nem törődött az érdekeivel, amikor érzelmeit érte sérelem. Hogy ő a rómaiak segítségével térjen haza, mint apja, akit ezért megvetett? Inkább méregtől hal meg, mint nagybátyja, ha már minden odavész!

Kleopátra egy maroknyi csapattal a Vörös-tengerhez menekült. Itt arabok laktak és egyéb törzsek, kiknek nyelvét, észjárását és népi sajátosságait már tanulmányozta. Saját felelősségére hadsereget toborzott itt, el lévén szánva arra, hogy szembeszáll fivérének és a vele egy követ fújnak seregével. Hiszen ismeri e sereg gyengéit! Ismeri a fővezérnek, Achillasnak ingatagságát, aki a város fölötti hatalmat kezében tartja. Így hát új amazonként vonult saját csapataival Pelusium ellen, egy darabig a Nílus mentén, majd a sivatagon keresztül. Nyugat felől Achillas vonult fel ellene. Itt, Egyiptom keleti szélén készült lezajlani a döntő csata, a világ legrégibb birodalmának uralmáért.

Ámde a világ szeme most nem a Níluson volt, hanem Görögország felé tekintett, mert ott két, sokkal hatalmasabb sereg nézett egymással farkasszemet, szintén csatára készen, csakhogy sokkal nagyobb célra törve! Ott nem egy amazon és egy kalandorhad, hanem a kor két legnagyobb hadvezére állt ki, hogy a világ uralmáért megmérkőzzék; mert kettőjükön kívül már látható hatalom nem volt sehol. S míg a Ptolemaiosz-testvérek a Nílus-deltánál készülődtek és puhatolóztak, azalatt Caesar Pharsalusnál megverte Pompeiust. Megverte őt alaposan és végleg. Gyorsan szállt az esemény híre s végigremegtek bele a Földközi-tenger partjai, mert hisz Pompeius tegnap még legyőzhetetlennek számított. A Níluspartra is eljutott a hír. A két ellenséges gyerekkirály megszeppent és várt. Az első híradást rövidesen követte a második, csaknem még elképesztőbb annál, s most elsőnek a legitim kormány fülébe jutott. A nagyhatalmú római, aki pár évvel ezelőtt még elég erős volt ahhoz, hogy Egyiptom királyát ültesse trónra s buktassa meg, most szökevény módjára közeledik, hogy büszke seregének kétezer főnyi maradékával a fuvolás király fiánál keressen menedéket és segítséget. Egy hónappal a vesztett csata után Pompeius partra - szállt Pelusiumban.

Azaz csak partra akart szállni, de az istenek és emberek haditanácsa másképen döntött. Pothinus, az eunuch, Kleopátra tulajdonképpeni ellenlábasa elhatározta, hogy teketória nélkül megöleti a megvert rómait: ezzel hidat ver magának Caesarhoz, a világ új urához, s nem lesz kénytelen tűrni, hogy hazai földön idegen seregek ütközzenek meg. Amint közel ér a parthoz Pompeius, gyors csónakon az egyiptomi fővezér megy ki eléje, felbérelt gyilkosokkal.

Sekély a part, mondják, a hajó nem köthet ki. Comeliát, a feleséget, rossz előérzetek gyötrik, megijed, nem engedi férjét. Pompeius azonban, látva, hogy a part római katonákkal van tele, mégis beszáll a csónakba, üggyel-bajjal, mert magas a hullámverés s a csónak kicsi, ő meg már elmúlt hatvanéves. Amint a csónak partot ér, hátulról tőrt döfnek belé. Felesége látja ezt a gálya fedélzetéről, s látja azt is, hogy férje fejét leütik a törzséről; felsikít és menekül. A fejet és a gyűrűt elteszik, a holttestet a tengerbe dobják.

Három nappal később Caesar, Pompeius ellenfele és legyőzője, partra szállt Alexandriában. Nyomban követeket küldött a két szembenálló táborba, felszólítván a viszálykodó testvéreket, hogy azonnal menjenek haza: ő azért jött, hogy rendet csináljon Egyiptomban.

4.

- Rendet? - gondolta Kleopátra a sátorban. Ledobta magát a maradék vánkosokra, amelyek a harcias zűrzavarban dísztelenül és nem sok kényelmet nyújtva hevertek a kemény földön. Mint szokása volt, amikor nagy elhatározás előtt állt: sokáig így maradt mozdulatlanul, hason fekve s könyökére támaszkodva, csak mellét és fejét emelte fel, hogy szabadon vehessen lélegzetet és gondolkodni tudjon. Hevenyészett tábor volt ez, mellyel a csekély sereg már hetek óta alkalmazkodni volt kénytelen a testvér-ellenség mozdulataihoz, mindig a sivatag szélén; de a katonaélet csak megacélozta az amazon erejét.

Hogy a forró és veszélyes nappalok után éjjel megosztotta-e sátrát szeretővel: nem tudjuk. Az antik történetírók és költők, akik csaknem valamennyien ellenfele pártján álltak s így telve voltak rosszindulattal, eddig az időpontig még nem beszélnek Kleopátra szerelmi ügyeiről. Pedig igazságtalanok vele: magános helyzete, az éghajlat, a kalandok sora, érettsége és szabad szája valószínűtlenné teszik Aphroditét, mint huszonegyéves szüzet. De egyéniségének harcias, fiús jellege fiatalkorában nyilván háttérbe szorította a kéjes vágyakat: mohón kapott minden után, amit a vére megkívánt, hogy aztán hamar lerázza magáról; szíve és feje hűvös maradt.

Itt hevert most a sátorban és erősen gondolkozott a nagy eseményen: a fővárost megszállta egy római, akinek első hadmozdulatairól a kémek már néhány napja beszámoltak neki; uralkodótársa, fivére és férje - tőle párezer lépésnyire a Nílus partján, megerősített táborban, vízzel és termékeny vidékkel a háta mögött - erős fölényben van; őt magát párezer vad harcos veszi körül, kiknek nyilai és dárdái csak addig adnak oltalmat, amíg egy gazdag hadvezér meg nem környékezi őket a pénzével, hogy a szökevény királynőt adják ki vagy tegyék el láb alól. Fivére nyilván engedelmeskedni fog a rómainak; mert tanácsadói, hogy is merészelnének a leghatalmasabb hadvezér, a világbirodalomnak immár vitathatatlan képviselője ellen, egy kalandorhadat küldeni, mely maga is felerészben római katonákból áll! Vissza fog sietni a fővárosba, apja nyomdokaiba lép és fizeti az aranyat, csapatai pedig a római parancsára egy-kettőre kézre kerítik majd a szófogadatlan királynőt.

- De mi lesz, ha Alexandria nyughatatlan népe fellázad az idegen ellen? Mondják, hogy mindössze harmincnégy hajóval jött, tehát alig négyezer embere lehet csak, a fivérnek pedig húszezer katonája van! Ha csak egy darabig tartják a rómait, akkor a Szíriából érkező erősítéseket fel tudnák tartóztatni. Csak ne engedték volna őt partra szállni ezek a gazfickók, akiket királyuk védelemül hagyott itt! De ő kiszállt, így szól a jelentés, igazi római gőggel felállította liktorait a fejszékkel és vesszőnyalábokkal s bevonult a főutcán át, fülsértő zeneszó mellett, borús képpel, csapatai élén lépkedve, fején aranysisakkal. Akkor tört ki a zavargás.

- Vajon hogyan kezdődött? - tűnődik Kleopátra, s emlékezetébe idézi, amit régebben maga is látott otthon.

- Biztosan valamelyik római emigráns füttyentett egyet, másik három káromkodott, aztán összeverődött harminc, kivált egy kis csapat és leütött egyet a szemtelen rómaiak közül. Ezek fegyverre kaptak, mire a csőcselék kővel kezd dobálni, a zavargás terjed, s a nagyhatalmú római örül, hogy ép bőrrel eléri a palotát. Innen aztán nem nehéz dolog a polgárokat rendes katonasággal leveretni, majd megbékíteni őket: békesség veletek! Eljöttünk, mint a nagy Egyiptom szövetségesei! - ó, tud ez minden furfangot, amivel a megszeppent hódító kivágja magát! De azért nagy szégyen a nagy Caesarra, hogy alig három nappal a komor bevonulás után már alkudoznia kellett!

Ha most ő, Kleopátra, ott ülne a palotában és egyedül uralkodna, meddig tarthatná a kezében Egyiptomot? Még ha sikerülne is megöletnie az idegen vezért s hajóit visszakergetni a tengerre, - nem jönnének-e ide egész haderejükkel, hogy ősei országát gyarmattá süllyesszék, amint azt a szenátus már kétízben elrendelte?

S íme, mintegy új megpróbáltatásként, új hírnök lép be gondolataiba, s a sátorba. Kleopátra felugrik s erőszakkal veszi ki belőle a hírt: a kis király sietve engedelmeskedett a római hívó szavának, s vele a fővezér, az eunuch meg a filozófus, ez a szánalmas háromlevelű lóhere; aztán sűrű hajbókolások közt üdvözölték a betörőt, aki adta a házigazdát s elbájoló udvariassággal meghívta őket, hogy lakjanak a saját palotájukban, már abban a részben, amelyre neki magának nincs szüksége. »Rend!« prédikálja ez a nagyúr. Az elhunyt király végrendeletét teljesíteni kell! A hadsereget persze szélnek kell ereszteni, ezzel szemben viszont emlékeztet az elhunyt király adósságaira, amiket aranyban kell kifizetni. Ha mindez megtörtént, akkor békesség honol majd a két nép között, mert hisz esze ágában sincs senkinek, hogy Egyiptom szabadságához hozzányúljon.

- Megölni! Megmérgezni! - gondolja az elűzött királynő, egy kézmozdulattal elbocsátva a hírhozót, s a sátor szűk körében fel-alá kezd járni, hátratett kezekkel, fejét hol lecsüggesztve, hol megint felszegve, amint hullámzó gondolatai rendelik. Hát nincs már kivezető út? - ó, ha ő is húszezer embernek parancsolhatna, mint azok a gazemberek! - Pothinus? Ez a gonosztevő… lehetséges, hogy ne jusson eszébe megöletni a rómait? Hát nem épen most gyilkolta meg Pompeiust? Akkor mért nem Caesart is? Bizonyára csak azért hajlong oly mélyen, hogy sunyi pillantását elvonja az idegen szeme elől. Persze, hisz ezek becsapták az idegent, összeesküvést szőnek! Achillas könnyűszerrel kényszeríthetne ki egy ütközetet, kezdeti siker, ha csak pár hétre is, viszont a rómaiak számbeli ereje nagyon csekély, a vizet is el lehetne zárni előlük.

De ő maga akkor elveszett! Akkor felkerekedik egész Alexandria, hogy a bátor győzővel együtt a gyáva királynőt elővonszolja leshelyéről: akkor vége mindennek. És Kleopátra ráeszmél, hogy csak egy módon menekülhet: a római által. Dehát ki ez a római? Kicsoda Caesar?

Most kilép a sátorból, mintha keresné a levegőt és a fényt; de odakint hirtelen minden sötétségbe borul, s az északnyugati szél, mely ilyenkor ősszel a tenger felől süvít, hideg, a királynő fázik, szinte megijed a széltől. Csendesen morogva, mint házőrző ebek a gazdájuk lábánál, heverésznek s mozgolódnak az őrök a tábortüzek körül. - Micsoda kutyának való élet ez, - gondolja, - s már hónapok óta tart! - Odaát, a deltától nyugatra, ott van a palotája, s a lágyszínű selyemágyakon most Észak barbárai henteregnek. Ő pedig, a királynő, a homokot érzi szandáljában s még csak azt sem tudja, nem fekszik-e itt a tűz mellett egy összeesküvő, aki késével az ő torkán akar néhány aranypénzt megszolgálni... A pharoszi világítótorony fényét nem látja, pálmafák és dombok zárják el a kilátást, messze is van innen a fővárosig. Fázik, visszamegy a sátorba. Lefekszik, balkönyökére támaszkodva és térdét gyerekmódra felhúzva, s töri a fejét, hogy mi lesz holnap a tennivaló.

Ha teljesíti a római követelését s csapataival a főváros felé vonul: micsoda siralmas látvány! Micsoda epigrammazápor zuhogna az alexandriaiak cinikus ajkáról, ha legendás vöröstengeri serege felbukkanna a modern városfalak és katapulták prózai keretében! A rómaiak nevetni fognak. És Caesar? Azt mondják, ő csak mosolyogni szokott.

Gondolatai már megint az idegen körül keringenek, aki pár hónappal ezelőtt még kalandorszámba ment, ma pedig a világ ura, aki előtt Egyiptom reszket, s kinek arcvonásait ő még sohasem látta. Mindabból, amit apja józan óráiban mesélt róla s amit ügynökei jelentettek neki, már réges-rég alkotott magának valami képet, de még hiányzott a hozzávaló kulcs: egy hiteles arckép - ha csak egy szerény drachmapénzen is, - amely női ösztöneinek irányt mutathatna. Pedig mindazt, amit ezen az éjszakán fontolgat magában, egy férfiember férfias tulajdonságaihoz, megjelenéséhez, természetéhez és hódító erejéhez kell mérnie, mert e férfi meghódításától függ az élete.

Ámde amit a barátok, az asszonyok, a legendák, amit a hívek s a rágalmazók mesélnek Caesarról, az csupa ellentmondás: nagy nő-szakértő, de már az ötvenes évek közepén jár; háromszor vagy négyszer házasodott, de soha nem született fia; szerelmi életét gondosan takargatja, de ő volt az első római, aki saját felesége ravatalánál gyászbeszédet mondott; nagyon férfias, s mégis egyre újabb epigrammákat faragnak róla egy régi pletyka nyomán, miszerint fiatalkorában Nikomedesz királlyal hált volna. Egyszer, mondják, őt is felszarvazták: Pompeia egy Dionüszosz-ünnepen összeadta magát egy arcátlan fickóval, aki női ruhában osont be a papnők közé. Utóbb Caesar kijelentette, hogy nem hisz a vádaskodóknak, de ennek ellenére elvált Pompeiától: Caesar feleségét, úgymond, a gyanú árnyéka sem érheti.

- Rejtélyes ember! - tűnődik Kleopátra. Nagy ember, annyi bizonyos, azt is mondják, hófehér bőre van, mint neki magának, állítólag sokat mosakszik, még a csatában is, s bár hanyagul öltözködik és övét a bíborcsík fölött viseli, mégis kimondottan elegáns; hadjárataira állítólag márványkockákat és mozaik-padlót visz magával, mindenütt előkelőén lakik, mégis szereti őt az alantas nép. S míg az ósdi erkölcsű római matrónák óva intik leányaikat ettől a csábítótól, ő mindig szép fiúkkal veszi körül magát, s azt mondják, a karcsú rabszolgákért olyan borsos árat fizet, hogy be sem vezetteti a számadó-könyvbe.

- Milyen ember hát ez a Caesar? Ki szereti őt? Különös: a csőcselék szereti, a szabadosok és mesterlegények, a kisemberek, akiknek gabonát ajándékoz és gladiátorjátékokat rendez. Sőt egyszer ünnep előtt ingyen megborotváltatott minden plebejust, s ezzel sikerült párezer új választót fognia. A csatatéren leül a katonái közé, eszik a kásájukból és bajtársnak szólítja őket. Hogyan beszél? Mély, teli hangon, nem gúnyosan, mint a tribunusok, nem is csillogó szellemességgel, mint Cicero, hanem világosan és természetesen. De, amit mindenki magasztal és senkisem ért, az a gyorsaság, amivel mindenütt megjelenik, a gyors hírszolgálat, melyre a Földközi-tenger minden táján a futárokat és rabszolgákat kioktatta, s a kurta szó, amit csak úgy feldob a levegőbe s egyszeriben célba talál, paranccsá válik. Azt mondják, Caesar a világ leggyorsabb embere.

- Hogy mindez mibe kerül neki? Nem kérdi. Hiszen a fáma éppoly adakozónak, mint fürgének, éppoly gazdagnak, mint nagylelkűnek dicséri. Micsoda rendkívüli konzul!

- Mesélik róla, fiatalember korában úgy szórta a pénzt, hogy hitelezői addig nem engedték útra kelni a hispániai háborúba, amíg gazdag kezest nem találtak számára. Aztán a gall templomokat dézsmálta meg, hogy megszabaduljon az adósságaitól, később pedig, már konzulsága idején, állítólag mintegy százezer pengőnyi aranyat lopott el a capitoliumi államkincstárból s helyébe aranyozott fémet tett. Így persze könnyen fizethet az ember dupla zsoldot a cohorsainak, százszámra szabadíthatja fel a maga rabszolgáit, s leánya halálakor olyan népünnepélyt csaphat a halotti torból, amilyet Róma még nem látott…

- Miért, - folytatja a tűnődést Kleopátra - vajon miért bolondul annyira a gyerekekért? Mint konzul, a sokgyermekes polgároknak földet adományozott s a bérösszeget elengedte nekik. Ha Júlia, kit nyilván már húszéves korában nemzett, termékenységének bizonyítéka volt önmaga előtt, későbbi feleségeit talán azért taszította el magától, mert nem szültek neki gyerekeket. Serviliát talán csak azért halmozta el ékszerrel és birtokokkal, mert Brutust, e nő fiát, a magáénak hitte? Mondják, hogy Servilia tovább tudta őt magához kötni, mint mind a többiek, míg aztán a saját lányát nem boronálta össze Caesarral.

Caesar és Servilia viszonya, mely évekkel ezelőtt fő pletykatéma volt a földközitengeri szalonokban, de ma már a múlt emléke csupán, újra meg újra felmerül Kleopátra számításaiban; ez az öregedő asszony, hozzá a bőkezűen megvásárolt szép rabszolgaifjak, Caesar fiatalkori pederaszta- híre, meghiúsult vágya egy fiúgyermek után: mindez felzaklatott érzékei előtt egy idősebb férfit jelenít meg, - akit furfanggal lehet megfogni. S pont ez ne sikerüljön Egyiptom királynőjének? Nincs-e neki márványa és selyme, aranyserlege és omló szövete garmadával, miknek párját még nem látták e barbár szemek? Lehet-e olyan titkos vágya egy vénülő patríciusnak, amit ő ki ne tudna elégíteni annál az udvarnál, mely három évszázad óta ápolja Kelet erotikus titkait? Rabszolgák a bőr minden színárnyalatában, rabszolganők, akik még gyermekek, táncosok és kéjlányok, kiknek látása éppoly ingerlő, mint a fantasztikus ínyenc étrendek, melyeket gondolatban máris összeállított…

De hátha nem is kíváncsi az effélére s csak őróla, Kleopátráról hallott eddig? Talán az estnek ebben az órájában épp az ő ágyán fekszik és az ő képét tartja a. kezében, amit a pincekamrákból hozatott fel, mert biztosan már rég elásták az ő képeit. Talán ez a Caesar, a gyors, a nagylelkű, aki megbocsát ellenségeinek és magas állásokat ad nekik, ez a római, diktátor és a világ mai ura: talán fejébe vette, hogy a Nílus-deltánál felkeresi az ifjú királynőt, akinek gőgös természetéről legendákat mesélnek Rómában?