A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tom Rob Smith

Child 44

Simon and Schuster, London, 2008

Fordította: Saliga Zsuzsanna

Könyvterv: Kühne Andrea

Copyright © Tom Rob Smith 2008

Hungarian translation © Saliga Zsuzsanna, 2009, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-067-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek

SZOVJETUNIÓ
CSERVOJ FALU, UKRAJNA

1933. január 25.

Miután Marija eldöntötte, hogy feladja az éhhalál elleni harcot, a macskájának se adott enni többé, és az állat kénytelen volt egyedül gondoskodni magáról. Már így is sokkal tovább etette, mint ahogy a józan ész engedte volna. A falu lakói régóta arra kényszerültek, hogy megegyék a csapdába ejtett egereket és patkányokat. Nem sokkal ezután a macskák, majd a kutyák következtek. De ez az egy macska megmaradt, mert Marija a házában rejtette el. Hogy miért tartotta meg? Valami olyasmit jelentett számára, hogy van egy élőlény, akit szerethet és védelmezhet, akiért érdemes folytatnia a mindennapi túlélésért vívott küzdelmet. Megfogadta, hogy amíg képes rá, hogy ennivalót szerezzen, addig a macskáról is gondoskodni fog. De a mai napon semmi ehetőt nem talált. Már a cipőjét is összevagdosta, hogy a forró vízbe dobott bőrcsíkokból, céklából és csalánból valami ételfélét készítsen. Az összes gilisztát felkutatta már a kertben, és a fák kérgéből is megpróbálta kinyerni a tápláló nedveket. Ma reggelre már olyan lázas, önkívületi állapotba került, hogy a hokedli lábát kezdte harapdálni, és addig rágcsálta, míg a szilánkok véresre nem sebezték az ínyét. A macska mindezt látva az ágy alá menekült, ahonnan nem is volt hajlandó előbújni többé. Ez volt az a pillanat, amikor Marija inkább a halált választotta, hiszen nem volt már mit ennie, és lám, még szeretett kedvence is menekül előle.

Éjjel akarta szabadon engedni az állatot, arra gondolva, hogy a sötétben talán nagyobb esélye lesz, hogy észrevétlenül elérje az erdőt. Ha mégis meglátják, úgyis azonnal üldözőbe veszik. Marija már a halálán volt, de a gondolat, hogy megölhetik a macskáját, így is nagyon megviselte. Csak az a tudat vigasztalta, hogy a macska látványa olyan meglepetést okozna, amire igazán nem számít senki. Hiszen a falubeli felnőtt férfiak már rögöket majszoltak abban a reményben, hátha akad bennük hangya vagy rovar, a gyerekek meg a lótrágyában kutattak, bizakodva, hogy megemésztetlen növényi magvakat találnak benne, az asszonyok pedig hajba kaptak a csontokon, így – ebben Marija biztos volt – senki sem sejtheti, hogy egy macska még életben van.

*

Pavel nem akart hinni a szemének. Egy esetlen, vézna, zöld szemű, fekete foltos macska volt előtte. Igen, semmi kétség. Éppen tűzifának valót gyűjtött, amikor meglátta, amint kihajítják a macskát Marija Antonovna házából, aztán tovább figyelte, ahogy az állat a behavazott úton át az erdő felé igyekszik. A fiú még a lélegzetét is visszatartotta, óvatosan kémlelt körbe, de nem volt más szemtanú. Az ablakok sötéten derengtek a kihalt környéken. Néhány kéményből gyenge füst kígyózott, ennyi jelezte csupán, hogy van még némi élet a házakban. Úgy tűnt, mintha a falut betemető hó az életet is kioltotta volna. A hótakaró érintetlenül terpeszkedett mindenfelé, alig lehetett lábnyomot vagy valami ösvényt kivenni rajta. A nappalok éppen olyan csöndesen teltek, mint az éjszakák. Senki sem kelt fel reggelente, hogy munkába induljon, az utcán se játszottak már gyerekek. Mindenki visszahúzódott a házába, a családok összebújtak az ágyakon, besüppedt szemük hatalmasnak látszott, bőrük vékonyra ráncosodott. A felnőttek kezdtek úgy kinézni, mintha gyermekek volnának, a gyermekek pedig koravének lettek. Legtöbbjük már teljesen feladta a reményt, hogy valami élelemhez juthat. Ilyen körülmények között egy macska megjelenése olyan csodának számított, mintha egy régen kihalt állatfaj bukkant volna fel újra.

Pavel behunyta a szemét, és megpróbált visszaemlékezni, mikor is evett utoljára húst. Amikor kinyitotta a szemét, a nyála is kicsordult. Hagyta, hadd folyjon, majd letörölte a vékony csíkot a kezével. Az iménti felfedezéstől izgatottan a földre dobta a tűzifát, és hazarohant. Azonnal meg akarta osztani a nagyszerű hírt édesanyjával, Okszanával.

*

Okszana gyapjútakaróba burkolózva gubbasztott a széken, és a padlót bámulta. Igyekezett megőrizni a nyugalmát, hogy ezzel is tartalékolja az erejét, közben azon töprengett, hogyan lesznek képesek túlélni a telet. Állandóan ezen őrlődött, nemcsak nappal, de éjjel is, mialatt nyugtalanul hánykolódott. Egyike volt azon keveseknek, akik még nem adták fel a küzdelmet. Amíg a fiai mellette vannak, nem is adja fel! Az eltökéltség azonban kevés lett volna, rendkívüli óvatosságra is szüksége volt: jól tudta, hogy a felesleges erőkifejtés olyan nagy kimerültséggel jár, amely elkerülhetetlenül halálhoz vezet. Pár hónappal ezelőtt a szomszédban lakó barátjuk, Nyikolaj Ivanovics elkeseredésében betört egy állami tulajdonban lévő magtár területére. Hiába várták vissza. Másnap reggel Nyikolaj felesége és Okszana együtt indultak a keresésére. Az út szélén találták meg a holttestét: felfúvódott a halála előtti percekben magába tömött nyers magvaktól. Éhen halt a hazafelé vezető úton, a hátán feküdt, mint egy sokadik hónapban lévő terhes asszony, de a hatalmas, boltozatos has alól csontvázszerű test látszott ki. A feleség egyre csak sírt, miközben Okszana kiürítette a halott zsebeit, igazságosan elosztva kettejük közt a talált magvakat. Hazafelé az özvegy mindenkinek elpanaszolta, hogy mi történt. De az emberek sajnálat helyett inkább irigységet éreztek: mindenki arra a pár maroknyi értékes magra gondolt, amihez a férje halála révén jutott. Okszana ostobaságnak tartotta ezt a közlékenységet, hiszen könnyen bajba sodorhatta volna mindkettőjüket.

Rohanó lépések zaja riasztotta fel gondolataiból. Csak akkor fut így valaki, ha fontos dolog történt. Félve állt fel. Pavel rontott a szobába, és elfúló hangon közölte:

– Anya, láttam egy macskát!

Okszana a fiához lépett, és megfogta a kezét. Meg akart győződni róla, hogy a fiú nem képzelődik, hiszen az éhség néha különös dolgokat okoz. De Pavel arcán semmi nyoma nem volt zavarodottságnak. Tekintete tiszta, arckifejezése komoly maradt. Még csak tízéves, de már kész férfi. A körülmények arra kényszerítették, hogy idejekorán lépjen át a felnőttkorba. Az apja minden valószínűség szerint már halott volt – vagy ha nem volt is az, számukra már meghalt. Nemrég elindult Kijevbe abban a reményben, hogy akárhogyan is, de ennivalót szerez családjának. Nem jött vissza, és Pavel hamar megértette, hogy hiába is várják hazatértét. Anya és fia így egymás támaszai és társai lettek, és Pavel fennhangon megesküdött, hogy ő győzelmet arat majd abban, ahol apja eredménytelen volt: élelmet szerez, és biztosítja, hogy a családja életben maradjon.

Okszana megérintette fia arcát.

– Meg tudod fogni?

Pavel büszkén elmosolyodott.

– Persze, csak egy csont kell hozzá.

Okszana a befagyott tóhoz ment, a hó alól kikotort egy követ, a sáljába bugyolálta, nehogy zajt csapjon, majd egy kis léket ütött. Aztán eldobta a követ, és a szilánkosra repedt jég közt a fekete, fagyos vízbe nyúlt. Nehezen kapkodta a levegőt a nagy hidegben. A keze már egészen elzsibbadt, amikor egy hirtelen mozdulattal elérte a talajt, és az iszapba markolt. Félt, hogy nem találja meg, amit keres, ezért egészen a lék széléhez hajolt, karját belemerítve jobbra és balra tapogatózott, mígnem karja szinte teljesen érzéketlenné vált. Végre egy üveghez értek az ujjai. Nagyon megörült. Megragadta az üveg nyakát, és kirántotta a kezét a vízből. Látta, hogy bőre sötét lett, mintha erősen beütötte volna, de most nem törődött ezzel, csakis a kezében tartott, szurokpecséttel lezárt palack érdekelte. Amint letörölte a faláról az iszapot, jól kivehető volt, hogy az üveg apró állati csontokkal van tele.

Mikorra hazaért, nagyfia már felszította a tüzet. Okszana a láng fölé tartotta a pecsétet, a szurok sűrű, nyúlós sár gyanánt csöpögött a parázsra. Pavel dörzsöléssel igyekezett felmelegíteni anyja kékre fagyott karját, hogy helyreálljon a vérkeringés. Okszana élvezte ezt a gyengéd gondoskodást, szerette volna, ha eltart még egy darabig, mégis zsörtölődni kezdett, hogy igazán nem kell ekkora hűhót csapni. A fiú elértette, és tovább melengette anyja karját. A pecsét eközben teljesen megolvadt, Okszana lefelé fordította az üveget, és kissé megrázta. Kiszedegette az előcsúszó csontdarabkákat, és a fia elé tartotta. Pavel a legnagyobbat választotta ki. Már éppen indulni akart, amikor az anyja utánaszólt:

– Vidd az öcsédet is.

Pavel ezt nem tartotta jó ötletnek. Az öccse ügyetlen és lassú. Különben is ez az ő ügye, ő látta meg a macskát: neki egyedül kell megfognia. Ez lehetne az ő nagy hőstette.

– Andrejt is vidd! – parancsolt rá újra az anyja, és egy másik csontot is a kezébe nyomott.

*

Andrej már majdnem nyolcéves volt, és nagyon szerette a bátyját. Ritkán mehetett ki a házból, idejét többnyire a hátsó szobában töltötte, ahol mindhárman együtt aludtak. A házi készítésű kártyájukkal szeretett játszani a legjobban. A lapocskák nagy papírkartonokból voltak kivágva és kettesével egymáshoz ragasztva. Még az apjuk készítette – búcsúajándéknak szánta –, mielőtt elment volna Kijevbe. A többiekkel ellentétben Andrej még mindig visszavárta az apját. Senki nem mondott neki olyasmit, hogy hiába várakozik, de észrevette, hogy egyre ritkábban esik szó a családfőről. Amikor nagyon hiányzott neki az apja – és ez gyakran előfordult –‚ szétterítette a kártyákat a padlón, gondosan különválogatva a lapocskákat rajzolat és számozás szerint. Biztos volt benne, hogy ha hiba nélkül ki tudja rakni az összes lapot, akkor apja visszatér hozzájuk. Mi másért adta volna ezt a kártyát, amikor elment? De még a kártyánál is jobban szerette azt, ha együtt játszhatott a bátyjával, ám Pavelnek mostanában soha nem volt ideje a játékra. Állandóan az anyjuknak segített, és csak hébe-hóba, az esti lefekvés előtt foglalkozott vele egy kicsit.

Pavel lépett be a szobába. Andrej elmosolyodott, azt remélve, most végre játszhatnak egy kicsit, de amikor a bátyja leguggolt mellé, egyből összesöpörte a kártyát.

– Tedd most el ezeket, kimegyünk. Hol van a bocskorod?

– Az ágy alatt.

– Vedd fel.

Andrej szófogadóan bemászott az ágy alá, hogy előkotorja a bocskort: nem volt ez más, mint két, traktorgumiból hasított, vastag szíj és jó néhány rongydarab, amelyeket madzagokkal erősítettek egymáshoz, ez szolgált most nekik lábbeliként. Bátyja segített szorosra kötni a madzagot, közben azt magyarázta, hogy talán ma este újra húst esznek, de csak akkor, ha pontosan azt teszi, amit ő mond.

– Hát apa visszajön? Ennivalót is hoz?

– Nem, nem jön vissza.

– Eltűnt, ugye?

– Igen.

– Akkor ki hozza a húst?

– Mi magunk szerezzük.

Andrej tudta, hogy Pavel ügyes vadász. Izgatott lett, büszkeség töltötte el, hogy most őt is magával viszi.

Már kint jártak a hóban, és Andrej nagyon vigyázott, hogy el ne essen. Gyakran megbotlott és rossz helyre lépett, mert mindent elmosódottnak látott maga körül. Csak a hozzá egészen közel eső dolgokat volt képes tisztán kivenni. Emiatt mindenki ügyetlennek gondolta. Ő pedig azt hitte, hogy mások is ugyanolyan homályosan látják a környező világot, ahogy ő. Persze tudta, hogy vannak, akik messzire is remekül látnak, de ezt azzal magyarázta, hogy ezek az emberek bizonyára okosabbak vagy gyakorlottabbak nála, olyat tudnak, amit neki még ezután kell megtanulnia. Elhatározta, hogy ma éjjel ő is helytáll és nem ügyetlenkedi el a dolgot. A remény, hogy kivívhatja a bátyja elismerését, sokkal fontosabb volt a kisfiú számára, mint az, hogy ma talán újra húst ehet.

Az erdő szélénél Pavel megtorpant, lehajolt, és szemügyre vette a macska lábnyomait a hóban. Andrej úgy vélte, hogy a bátyja nagyon ügyes ezekben a dolgokban. Áhítattal figyelte a mozdulatait, leguggolt mellé, és nézte, ahogy Pavel megérinti az egyik nyomot. Andrej semmit sem tudott a nyomokról és a vadászatról.

– Erre ment a macska?

Pavel bólintott, és a fák közé tekintett.

– Halványodnak a nyomok.

Bátyját utánozva Andrej is körberajzolta ujjával a mancs nyomát.

– Ez mit jelent?

– Elég sovány macska, látod, alig süppedt be a hóba. Nem lesz egy nagy lakoma. De ha éhes, talán besétál a csapdánkba.

Andrej próbálta megérteni a hallottakat, de – ahogy máskor is – újból elragadták kavargó gondolatai:

– Bátyó, mondd csak, ha kártya lennél, melyik lap szeretnél lenni?

– Te meg miről beszélsz?

– Ha kártya lennél; ász lennél, esetleg király vagy pikk? Vagy talán szív?

– Ez afféle gyerekes kérdés. Most azt akarom, hogy inkább rám figyelj.

Andrej megbántódva hajtotta le a fejét. Pavel sóhajtott.

– Ha válaszolok, megígéred, hogy csöndben maradsz?

– Megígérem.

– Soha nem kapjuk el a macskát, ha folyton beszélsz és elriasztod.

– Csöndben leszek, megígérem.

– Szóval, ha kártyalap lennék, alighanem a bubi lennék, tudod, az a lovag, a karddal. Most pedig, ahogy megígérted, egyetlen szót se!

Andrej bólintott. Pavel felállt, és mindketten beléptek a fák közé.

*

A kisfiúnak úgy tűnt, már nagyon régóta gyalogolnak az erdőben, több órája – bár az időérzéke nem volt a legjobb. A hó meg-megcsillant a holdfényben, és Andrej úgy látta, hogy Pavel most már nehezebben követi a nyomokat. Már mélyen benn jártak az erdőben, sokkal messzebb, mint amerre Andrej valaha is megfordult. Gyakran futnia is kellett, hogy le ne maradjon. Nemcsak a hasa, a lába is fájt. Nagyon fázott, és éhes is volt, arra gondolt, ha otthon marad, legalább a lába nem fájna. A bocskor madzagja is meglazult, a rongyok szétcsúsztak, már a talpán érezte a hó hidegét. Nem mert szólni, hogy álljanak meg egy kis időre, amíg megigazítja. Hiszen megígérte, hogy csöndben marad – nem szólt hát egy szót sem. Ahogy a hó szétáztatta a rongyait, zsibbadni kezdett a lába. Hogy a figyelmét elterelje, egy kis faágat tört magának, azt kezdte el rágcsálni, a fogain, a nyelvén érezve a fakéreg durva felszínét. Mindenkitől úgy hallotta, hogy a fakéreg csillapítja az éhséget, okos dolognak tartotta hát, ha ezt most ő is kipróbálja.

Bátyja hirtelen jelzett neki, hogy ne mozduljon. Andrej megállt, a fogain még látszott a fakéreg barnás nyoma. Pavel lekuporodott, öccse híven utánozta a mozdulatot, majd az erdő felé meregette a szemét, hogy megtudja, mit láthatott a bátyja. Hunyorgott, hogy jobban kivehesse a fák körvonalait.

Pavel lélegzet-visszafojtva figyelte a macskát, és mintha az állat is őt nézte volna apró, zöld szemeivel. Vajon mire várt, miért nem szaladt el rögtön? Marija házában olyan elszigeteltségben élt, nem tapasztalhatta még, hogy az emberektől félni is lehet. Pavel óvatosan előhúzta a kését, apró vágást ejtett az ujjbegyén, és kiserkenő vérével bekenegette a csontdarabkát. A másik csalival – Andrejnél egy patkány koponyacsontja volt – is így tett, nem akarta ezt a műveletet az öccsére bízni, nehogy zajt csapjon és elriassza a macskát. Amikor a csalik elkészültek, a fiúk csendben megfordultak, és egymással ellentétes irányba indultak. Pavel korábban már részletesen elmagyarázta az öccsének a teendőket, így most nem volt szükség szavakra. Amikor egy kissé eltávolodtak egymástól – a macskát így közrefogták –‚ letették maguk mellé a véres csontokat. Pavel az öccsét figyelte, nehogy az rosszul csináljon valamit.

Andrej mindent szépen elrendezett a csapda körül, ezután elővett a zsebéből egy hosszú zsineget, melyre Pavel már korábban hurkot kötött. Most mindössze annyi dolga volt, hogy a hurkot ügyesen a patkánykoponya köré helyezze. Így is tett, majd – amennyire a zsineg engedte – hátralépett, és hasra feküdt, súlya alatt csak úgy ropogott a hó. Megkezdődött a várakozás. Most, a földön fekve ébredt rá, hogy magát a csapdát is alig látja, megint csak foltokat tud kivenni. Kicsit megszeppent, és abban reménykedett, hogy a macska majd a bátyja felé indul. Pavel biztosan nem hibázza el, elkapja a macskát, akkor végre hazamehetnek, és ehetnek valamit. Ideges volt, és fázott, a keze is remegni kezdett, hiába próbálta megtámasztani. Ekkor észrevett valamit: egy fekete alak körvonalait, amint feléje közeledik. A macska bizonyára megérezte a vérszagot.

Ahogy ott feküdt, leheletétől megolvadt a hó, vékony patakocskák folytak az arca felé, majd végig a teste mellett. Azt szerette volna, ha a macska az ellenkező irányba, a bátyja felé indul, de ahogy a fekete folt egyre közeledett hozzá, semmi kétsége nem maradt: a macska pont erre tart. Ha most meg tudná fogni ezt a macskát, nagyot nőne Pavel szemében, biztosan többet játszana vele, és ezután nem haragudna rá. Amikor erre gondolt, úgy megörült, hogy rögtön elmúlt a félelme, inkább izgatott lett. Igen, ő lesz az, aki megfogja ezt a macskát! Megöli, és ezzel mindenkinek bizonyít. Hogy is mondta Pavel? Nem szabad túl hamar megrántani a zsineget. Ha a macska megijed, nem sikerül. Nem is akarta elkapkodni, hiszen azt sem tudta pontosan, hol van a macska, ezért még várt, hogy biztos lehessen a dolgában. Már egészen jól látta az állat fekete bundáját és a lábait. Most még vár egy kicsit, még egy kicsit… Hirtelen a bátyja pisszegésére lett figyelmes:

– Most!

Andrej pánikba esett. Jól tudta, mit jelent, ha ilyen hangon szólnak hozzá: biztos megint elrontott valamit. Erősen hunyorgott, mire meglátta, hogy a macska pont a hurok közepén áll. Megrántotta a zsineget. Elkésett. A macska megriadt, és arrébb ugrott. A csapda üres volt, a macska elszaladt. Andrej maga felé húzta a zsineget, áhítatosan remélve, hogy az állat valamiképp mégis ott lesz a végén. Amikor keze az üres hurokhoz ért, elpirult szégyenében. Olyan düh fogta el, hogy azonnal a macska után akarta vetni magát, és meg akarta fojtani, agyon akarta ütni. Mégsem mozdult, mert látta, hogy a bátyja is fekve maradt. Már megtanulta, hogy mindig a bátyját utánozza, ezért most is így tett. Nagy nehezen kivette, hogy az állat most a bátyja csapdája felé oson.

Pavel mérges volt ugyan öccse ügyetlensége miatt, de hamarosan elöntötte az izgalom, mert észrevette, hogy a macska most elővigyázatlanul őfelé tart. A várakozásban még a hátizmai is megfeszültek. Az állat megérezte a vér szagát, és éhsége erősebbnek bizonyult az óvatosságánál. Tétován meg-megállt, felemelt manccsal figyelt és várakozott. Pavel a lélegzetét is visszafojtotta: megmarkolta a zsineget és várt, némán buzdítva magában a macskát:

Gyere csak, gyere…

A macska előreugrott, és bekapta a csontot. Pavel tökéletesen időzítve rántotta meg a zsineget. A macska mellső lába a hurokba került. A fiú felugrott, még egyet rántott a zsinegen: a hurok megszorult, és a macska a földre kényszerült. Próbált kiszabadulni, de már nem tudott. Szörnyű visításokat hallatott: olyan hangosan, mintha egy jóval nagyobb testű állat küzdene az életéért. A havon dobálta magát, hátát felgörbítve vergődött a hurokban. Pavel aggódni kezdett, hogy a vékony, kopottas zsineg csomója nem fog kitartani. Megpróbált közelebb húzódni, de a macska elrántotta magát: már nem érhette el.

Odakiáltott az öccsének:

– Öld meg!

Andrej már jó ideje nem mozdult, nem akart megint hibázni. Most azonban utasítást kapott a bátyjától. Felugrott, előrerohant, de rögtön el is botlott, és arcra esett. Ahogy kidugta az orrát a hóból, pont előtte volt a macska: sziszegve, prüszkölve vonaglott. Andrej félt, hogy elszakad a zsineg, és ha a macska kiszabadul, a bátyja soha nem bocsátja meg neki.

Pavel rekedten, kétségbeesetten kiabált:

– Öld meg! Öld meg! Öld már meg!

Andrej feltápászkodott, majd anélkül, hogy pontosan tudná, mit is csinál, előreugrott és a hánykolódó macskára vetette magát. Azt remélte, hogy ettől végre elpusztul az állat. De most, ahogy rajta feküdt, érezte, hogy az még él, ott rángatózik a hasa alatt, és összevissza karmolja ócska, liszteszsákokból összetákolt kabátját. Vigyázva, nehogy a macska kiszökhessen, hátranézett, esedezve kérte Pavel segítségét.

– Ez még mindig él!

A bátyja odarohant, térdre bukott, és benyúlt az öccse teste alá, el is érte a macskát, de az megharapta. Gyorsan visszarántotta a kezét, és – vérző ujjával mit sem törődve – a másik oldalra mászott, ott próbálkozott újra, s ezúttal sikerült is elkapnia az állat farkát. Majd lassan araszolni kezdett az ujjaival a fej irányába: ez volt az a mozdulat, amellyel szemben a macska már tehetetlen volt.

Andrej nem mozdult, érezte, hogy most dől el a harc, bátyja keze egyre közelebb ért a macska fejéhez. Az állat – vesztét érezve – majd megőrült a félelemtől, mindenbe beleharapott, amit csak ért: a kabátba, az alatta levő hóba is. Ezt a félelmet Andrej is érzékelte, hiszen az állat ott remegett a hasa alatt. Bátyját utánozva most ő kiáltott:

– Öld meg! Öld meg! Öld meg!

Pavel megragadta az állat nyakát. Egy percig mindkét fiú mozdulatlanul feküdt, mélyeket lélegeztek. Pavel feje az öccse hátán nyugodott, keze még mindig a macska nyakát markolta. Végül kihúzta a kezét, és felállt. Andrej mozdulni sem mert, még mindig a hóban feküdt.

– Most már felállhatsz.

Felállhat és csatlakozhat a bátyjához. Büszke lehet, nem okozott csalódást, teljesítette a feladatát. Bátyja keze után nyúlt, és felállt. Ha ő nem segít, Pavel nem tudta volna egyedül megfogni a macskát! A zsineg már majdnem elszakadt, a macska pedig megszökött volna, ha ő nincs ott. Andrej mosolyogni kezdett örömében, aztán már kacagott, tapsikolt, táncra is perdült. Olyan boldognak érezte magát, mint még soha. Ők ketten most már egy csapatot alkotnak. Bátyja megölelte, majd együtt szemügyre vették a zsákmányt: egy sovány, döglött macska hevert előttük a hóban.

Nagyon is indokolt volt az óvatosság abban a tekintetben, miképp vigyék haza úgy, hogy senki ne vegye észre. Az emberek nemcsak harcolni, de ölni is képesek lennének egy ilyen zsákmányért; az is lehet, hogy máris felfigyelt valaki az állat visítására. Pavel semmit sem akart a véletlenre bízni. Nem hoztak magukkal zsákot, amibe beletehették volna, ezért úgy döntött, hogy egy köteg faág alá rejtik a macskát. Ha összetalálkoznak valakivel hazafelé menet, az illető majd azt gondolja, csak tűzifának valót gyűjtöttek, és nem fog kérdezősködni. Felszedte a tetemet a földről.

– Egy nyaláb fa alá fogjuk rejteni, senki nem veszi majd észre. De ha tűzifáért jöttünk az erdőbe, a te kezedben is kell hogy legyen valami.

Andrejt lenyűgözte bátyja logikája, ő soha nem tudta volna ezt ilyen jól kitervelni. Nekilátott a fagyűjtésnek. Nehéz volt lehullott ágakat találni, mert mindent hó borított, a fagyos földön kellett keresgélnie és puszta kézzel gereblyézni a hóban. Közben állandóan összedörzsölte az ujjait, és a leheletével próbálta melengetni őket. Folyni kezdett az orra, a takony a szájához tapadt. Most nem törődött ezzel, ma nem, miután ilyen nagy sikert arattak; és miközben újra belemélyesztette kezét a hóba, egy kis dalt kezdett dúdolgatni, amit még apjától hallott.

Pavel is csak alig-alig talált faágakat, így egy kissé eltávolodott öccsétől: különváltak. Nem messze egy kidőlt fát pillantott meg, ágai minden irányban szétterültek a havon. Odasietett, a macskát letette a hóra, hogy letördelhesse az elszáradt ágakat. Rengeteg itt a fa, ez bőven elég lesz mindkettőjüknek, gondolta, majd körülnézett, Andrejt kereste. Már éppen kiáltani akart neki, de hirtelen magába fojtotta a hangot. Valami zajt hallott. Gyorsan hátrafordult, körülkémlelt. Az erdő sűrű, sötét gyűrűként vette körül. Behunyta a szemét, a hangra figyelt: most már szabályos ütemben lehetett hallani, ahogy reccsen és roppan a hó. Egyre gyorsabban közeledett valami, és Pavel egyre hangosabban hallotta a zajt.

Az adrenalin szinte szétlövellt a testében. Kinyitotta a szemét. Lassan kivehető volt a mozgás a sötétben: egy embert látott, amint éppen őfelé futott, a kezében pedig egy vastag, nehéz faágat szorongatott. A férfi széles léptekkel rohant Pavel felé: biztos meghallotta, amikor megölték a macskát, és most meg akarja kaparintani a zsákmányt. Pavel eltökélte, hogy nem engedi. Nem hagyja éhezni az anyját. Az apja nem volt képes gondoskodni a családról, de ő képes rá! Egy kis havat rugdosott a macskatetemre, hogy elrejtse a támadó elől.

– Gyűjtünk egy kis…

Hangja elakadt, amikor az idegen kirohant a fák közül, felemelt kezében a faággal. Amikor meglátta a férfi baljós arcát és vad szemeit, Pavel megértette, hogy az nem a macskát akarja. Őt szemelte ki zsákmánynak.

Szája elnyílt, és szinte ugyanabban a pillanatban lesújtott rá a faág: a vége Pavel koponyáján csattant. Semmit sem érzett, de tudta, hogy lábai már nem tartják meg. Térdre rogyott, felfelé nézett, igyekezett tartani a fejét, az egyik szemét már vér borította; még látta, ahogy a férfi másodszorra is ütésre lendíti a husángot.

*

Andrej már nem dúdolgatott. Mintha Pavel szólította volna. Kevés ágat talált – ez biztos nem lesz elég a tervükhöz –‚ és nem akarta, hogy megint leszidják, hiszen olyan ügyes volt az iménti vadászatban. Kihúzta kezét a hóból, és felállt. Az erdő mélyét fürkészte, kancsalított is az erőlködéstől, de a legközelebbi fát sem látta tisztán.

– Pavel?

Nem jött válasz. Újból kiáltott. Ez valami játék akar lenni? Nem, Pavel már nem szokott játszani vele. Andrej arrafelé igyekezett, ahol legutóbb látta a bátyját, de most semmit sem látott. Ez ostobaság. Hiszen nem az ő dolga, hogy megtalálja Pavelt, a bátyjának kell megtalálnia őt! Biztos valami baj történt. Megint kiáltott – ezúttal hangosabban. Miért nem válaszol? A kabátujjába törölte az orrát, és azon töprengett, hogy a bátyja vajon most próbára akarja-e tenni őt. Mit is csinálna Pavel egy ilyen helyzetben? Követné a nyomokat a hóban. Andrej ledobta az összegyűjtött gallyakat, lekuporodott, és négykézláb kezdte vizsgálni a talajt. Megtalálta a saját lábnyomait, és azokat követte visszafelé, így jutott el arra a helyre, ahol különváltak. Büszke volt magára, és most a bátyja nyomain indult el. Ha felállna, semmit nem látna a nyomokból, így továbbra is négykézláb folytatta a kutatást, orrát alig emelve fel a hóból: olyan volt, mint egy kutya, amikor megindul a szag után.

Megérkezett a kidőlt fához: mindenfelé szétszórt ágakat, gallyakat, lábnyomokat látott – némelyik igen nagy és mély –‚ a havon pedig vörös foltok sötétlettek. Felmarkolt egy kis havat, összenyomta, és nézte, ahogy vér csepeg belőle.

– Pavel!

Addig kiabált, amíg bírta a torka és el nem ment a hangja. Aztán csak nyöszörgött, sírdogált, el akarta mondani a bátyjának, hogy a saját részét is odaadja a zsákmányból, csak jöjjön már vissza. De valami rossz dolog történt. A bátyja nem jött, itt hagyta őt. Egyedül maradt.

*

Okszana már jó ideje rejtegetett a házában egy kis zsákot, a tűzhely téglái mögött. Porrá aprított gabonaszárat, libatopot és összepréselt krumplihéjat tartott benne. Ha jöttek az ellenőrök, mindig égve hagyott egy kis tüzet a tűzhelyen. A begyűjtők az eldugott gabonát keresték, de a láng mögé soha nem néztek be. Gyanakodtak rá – vajon mitől olyan egészséges, amikor a többiek mind betegek –‚ mintha azzal, hogy még életben van, máris bűnt követne el. De mivel nem találtak nála élelmet, nem tudták kuláknak nyilvánítani. Nem végezték ki – csak hagyták meghalni. Okszana már régen megtanulta, hogy nyílt harcmodorral képtelen legyőzni őket. Néhány évvel ezelőtt ő volt az, aki megszervezte a faluban az ellenállást. Kihirdették, hogy idegenek érkeznek majd a faluba, és náluk is – ahogy más falvakban – leszerelik a harangokat, mert mindegyiket beolvasztják. Akkor ő és négy másik asszony bezárkózott a harangtoronyba és folyamatosan harangoztak, így akarták megakadályozni a leszerelését. Okszana azt kiabálta le a toronyból, hogy ez a harang az Istené. Ezért a tettéért még aznap kivégezhették volna, de a begyűjtési tiszt úgy döntött, megkíméli az asszonyok életét. Miután rájuk törték az ajtót, még el is magyarázta, hogy nekik parancsuk van, miszerint az összes harangot be kell gyűjteniük, mert az ország iparosításához minden fémre szükség van. Okszana feleletképpen a földre köpött. Amikor az állam kezdte elszedni a falusiaktól az élelmet – mondván, hogy mindez az országé és nem az övék –‚ Okszana megtanulta a leckét. Ellenállás helyett engedelmességet tettetett, szembenállását pedig titokban tartotta.

Ma éjjel lakomához jut végre a család. Felmelegített egy kis havat, és amikor a víz felforrt, beleszórta a gabonaszárból készült port. A folyóból kiszedett üvegben volt még egy-két csont, azokat is beledobta. Kifőzi belőlük a maradék ízt, aztán azokat is porrá töri, hátha jó lesz még valamire. Ilyen fortélyokkal tudott boldogulni eddig is. Pavel még nem jelentett neki igazi segítséget. De az anya érezte, hogy számíthat majd a fiúra. Nagy megpróbáltatásokat küldött rá az Isten, de adott egy fiút is, akire támaszkodhat. Ha Pavelnek mégsem sikerül elkapnia azt a macskát, ő akkor sem lesz dühös. Túl nagy az erdő, a macska meg kicsi, a dühöngés különben is csak erőpocsékolás. Próbálta bátorítani magát, hogy elviselje majd az esetleges csalódást, ám szinte beleszédült a gondolatba, hogy ma talán húsos-krumplis borscs kerül az asztalukra.

Andrej állt az ajtóban, arca összevissza karcolva, kabátja csupa hó, orrából folyt a takony és vér. A bocskora teljesen szétesett, kilátszottak a lábujjai. Okszana hozzárohant.

– Hát a bátyád hol van?

– Otthagyott.

Andrej elsírta magát. Nem tudta, hol a bátyja. Nem értette, mi történt, és elmondani se volt képes. Tudta, hogy az anyja meg fogja gyűlölni ezért. Megint az ő hibája lesz az egész, pedig ő mindent jól csinált, bátyja pedig otthagyta őt egyedül.

Okszanának elakadt a lélegzete. Félretolta Andrejt, és kisietett a házból, szemével az erdőt pásztázta. Pavelnek semmi nyoma. Lehet, hogy elesett és megsérült, talán segítségre van szüksége! Kétségbeesetten rohant vissza a házba, hogy kikérdezze a kisfiút. Andrej a leves mellett állt, kanállal a szájában. Hogy így rajtakapták, zavart szégyenlősséggel nézett az anyjára, a szája mellől lecsorgó leves csíkjára sem ügyelt. Okszanát elöntötte a düh – a düh halott férje, eltűnt nagyfia miatt –‚ odasietett a tűzhelyhez, a padlóra lökte Andrejt, és a torkáig nyomta a fakanalat.

– Amikor kiveszem ezt a kanalat a szádból, elmondod, mi történt, különben megöllek!

De amikor kivette a kanalat a rémült kisfiú szájából, az csak köhögött, megszólalni nem tudott. Okszana annyira fel volt bőszülve, hogy megint ledugta a kanalat a fia torkán.

– Te haszontalan, semmirekellő, buta kölyök! Hol van a fiam? Hol van?

Kivette a kanalat, Andrej sírt és fuldoklott, képtelen volt beszélni. Egyre csak sírt és köhögött, végül az anyja megütötte, kezei a kisfiú vékony mellkasát döngették. Csak akkor hagyta abba, amikor észrevette, hogy a borscs már majdnem kifut, ekkor felállt, és arrébb húzta az edényt.

Andrej a földön nyöszörgött. Okszana lenézett rá, és elpárolgott a dühe. Hisz olyan kicsi még, és annyira szereti a bátyját! Lehajolt, felsegítette a földről, és egy székre ültette. A saját pokrócába bugyolálta, és egy jó nagy adag levest szedett ki neki – nagyobbat, mint eddig bármikor. Etetni próbálta, de a fiú nem nyitotta ki a száját, nem bízott benne. Odanyújtotta a fiának a kanalat. Andrej abbahagyta a sírást, és enni kezdett. Az összes levest kikanalazta. Anyja újból telemerte a tányért, de kérte, hogy egyen lassabban. A kisfiú nem törődött vele, és a második tányérral is hamar végzett. Ekkorra Okszana is lecsillapodott valamennyire, és megkérte Andrejt, mondja el végre, mi történt. A kisfiú összefüggéstelenül beszélt: a hóban látott véres foltokról, ijedtében eldobott gallyakról, bátyja váratlan eltűnéséről és mély lábnyomokról magyarázott. Okszana lehunyta a szemét.

– A bátyád meghalt. Elkapta valaki. Azért, hogy megegye. Érted? Ti a macskára vadásztatok, az a valaki meg rátok, érted?

Andrej csendben volt, mereven nézte, hogyan csorognak anyja könnyei. Igazából semmit sem értett. Látta, hogy az anyja felkel és kimegy a házból. Amikor meghallotta kintről a hangját, az ajtóhoz rohant.

Okszana a hóban térdelt, és a teliholdhoz fohászkodott.

– Kérlek, Istenem, add vissza a fiamat!

Már csak Isten hozhatja őt vissza. Csak ezt az egyet kéri tőle. Talán ilyen rövid az Isten emlékezete? Hiszen ő az életét kockáztatta, hogy megmentse neki a harangokat. Mindezért cserébe csak a fiát kéri. Élete értelmét.

Néhány szomszéd állt meg a kapunál. Okszanát bámulták. Hallgatták, ahogy sír. De semmi szokatlant nem láttak: az ehhez hasonló fájdalom mindannyiuknak ismerős volt már, így nem sokáig bámészkodtak.

HÚSZ ÉV MÚLVA

MOSZKVA

1953. február 11.

A hógolyó Zsora nyakszirtjén puffant. Nagyon meglepődött, amikor a hó a füléhez csapódott. A háta mögül az öccse hangját hallotta: hangosan nevetett, annyira büszke volt magára, pedig csak szerencséje volt, egyszer az életben neki is sikerült egy tökéletes hógolyót gyúrnia. Zsora lesöpörte a havat a kabátjáról, de egy kevés már becsúszott a gallérja mögé. Érezte, ahogy az olvadék jeges csíkban kúszik le a bőrén. Kirángatta az ingét a nadrágból, hátranyúlt, és megpróbálta lekaparni a jégdarabkákat a hátáról.

Arkagyij alig akarta elhinni, hogy a bátyja az azonnali visszavágás helyett az ingét igazgatja, kihasználta hát a kínálkozó alkalmat, és egy akkora hógolyót gyúrt, hogy alig fért el a markában. Túl nagy lett, egy ekkorával nem is lehet rendesen célozni, eldobni is nehéz, lassan repül, és Zsora könnyen ki tud majd térni az útjából. Eddig is ez volt a baj, hogy mindig túl nagy hógolyókat készített. Az ilyenek nem ütnek nagyot, már akkor meglazulnak, amikor eldobja őket, és rendszerint a levegőben szétesnek, el sem érik a bátyját. Zsora és ő gyakran hógolyóznak. Néha más gyerekek is csatlakoznak, de leginkább csak ők ketten játszanak. Úgy szokott kezdődni, hogy először csak mintegy véletlenszerűen dobálóznak, de aztán kialakul a verseny közöttük, és akkor már minden lövés számít. Arkagyij eddig még jóformán soha nem nyert. Mindig a bátyja nyert, az ő dobásai mindig gyorsabbak és erősebbek voltak. A játék pedig mindig ugyanúgy végződött Arkagyij számára: csalódottan feladta, bosszankodott, vagy ami még rosszabb, sírni kezdett és dührohamot kapott. Gyűlölte, hogy mindig ő a vesztes, és még jobban gyűlölte, hogy optimista volt, mert azt remélte, hogy egy szép napon ő lesz a győztes. Ma végre eljött ez a nap, itt a lehetőség. Közelebb húzódott, de azért nem túl közel: jól kell kiszámítania ezt a lövést, ha túl közelről dobja el, az nem számít érvényesnek.

Zsora észrevette a lövedék közeledését: a fehér gömb nem volt se túl nagy, se túl kicsi, éppen ilyeneket szokott gyúrni ő is. El kellett hogy ismerje: az öccse gyorsan tanul. És nem tudta kivédeni öccse lövését, mert a kezei még mindig a háta mögött voltak.

A hógolyó pont az orrán találta el, de a szemébe is jutott, orra és szája egyaránt tele lett hóval, az egész arca fehér lett, az ütés erejétől még hátra is tántorodott. Tökéletes találat volt – ezzel az öccse meg is nyerte a játszmát. Alig ötéves, és legyőzte! Először történt Zsorával, hogy veszített, és most ébredt rá, mennyire fontos számára a győzelem. Az öccse megint nevetett – szinte kérkedett a sikerével, mintha egy hógolyóval telibe talált arc annyira vicces lenne! Nos, ő soha nem fitogtatta így a győzelmeit, ahogyan most az öccse, nem nevetett ilyen hosszasan, és nem volt ilyen öntelt a sikere miatt. Arkagyij mindig nehezen tűrte a vereséget, de most, hogy győzött, még rosszabb. Meg kell leckéztetnie, le kell törni az önbizalmát. Megnyert egy játszmát, ez minden: szerencséje volt, ez a jelentéktelen menet az övé, egy a száz közül: nem – inkább ezer közül egy. Ettől már egyenlőnek, vagy ami még rosszabb, különbnek is hiszi magát nála? Zsora lekuporodott, lenyúlt a hóba, egészen a jeges földig, és egy maroknyi sáros, köves hóból kezdett el hógolyót formálni.

Amikor Arkagyij látta, hogy a bátyja hógolyót gyúr, megfordult és futni kezdett. Tudta, hogy Zsora ezt afféle bosszúlövésnek szánja: különös gonddal készíti el a lövedéket, és olyan erősen fogja eldobni, ahogy csak bírja. Arkagyij nem akart a közelben lenni, amikor ez a hógolyó becsapódik. Ha elfut, biztonságban lesz. A legjobb, legerősebb hógolyók is előbb-utóbb formájukat vesztik a levegőben, aztán szétesnek, ha pedig célba érnek, addigra a megtett távtól elvesztik az erejüket, és már nem sokat érnek. Ha most elfut, ő marad a nap győztese. Nem akarta, hogy veszélybe kerüljön ez a mai diadal és hogy a bátyja tönkretegye az örömét a gyors lövedékbombáival. Nem, inkább elfut, akkor nyertesként fejezheti be a napot. Most kell befejeznie a játékot, és akkor kiélvezheti a győzelem érzését, legalábbis holnapig, mert akkor biztosan megint alulmarad. De az majd csak holnap lesz, a mai nap még az övé, a győztesé.

Hallotta, amint a bátyja utánakiált. Futás közben visszanézett és mosolygott, biztos volt benne, hogy már nem érheti utol a golyó.

A becsapódás olyan volt, mintha ököllel vágtak volna az arcába. Az egész feje beleremegett, egy pillanatra a teste is megemelkedett az ütés erejétől. Amikor újra talajt ért, lábai elgyengültek, elesett – ahhoz is kába volt, hogy kezével felfogja az esést –‚ a hóba zuhant. Egy percig csak feküdt, képtelen volt felfogni, mi történt. A szája kődarabkákkal, sárral, vérrel lett tele. Kesztyűs ujját próbaképpen a szájához dugta. Valami durvát érzett a fogainál, mintha homokszemcsékkel tömték volna tele. Egy rést tapintott: az egyik foga kiesett. Sírni kezdett, a hóra köpött, majd kutatni kezdett a foga után. Most csakis erre tudott gondolni, csakis ezzel törődött, hogy meg kell találnia azt a fogat. Hol lehet? Sehol sem találta, elveszett, nyomtalanul eltűnt a fehér hóban. Nem is annyira fájdalmat, inkább haragot érzett, dühös volt az igazságtalanság miatt. Hát ő egyetlenegyszer sem nyerhet? Hiszen becsületes győzelmet aratott! A bátyja képtelen ezt elismerni?

Zsora az öccséhez rohant. Amint eldobta a kőből, sárból, jégből gyúrt hógolyót, máris megbánta. Rögtön odakiáltott Arkagyijnak, hogy figyelmeztesse: hajoljon el, térjen ki a lövés útjából. De az öccse ehelyett megfordult, így pont szemből érte az ütés. Tehát a kiáltásával nemhogy nem segített neki, inkább úgy tűnhetett, hogy gonosz módon még nagyobb veszélynek tette ki. Amikor közelebb ért és meglátta a véres havat, felfordult a gyomra. Ez az ő műve. Ezt a közös játékukat szereti a legjobban a világon, és most ő az oka, hogy a játék valami szörnyű dologgá változott. Miért is nem hagyta nyerni az öccsét? Holnap megint győzhetett volna, holnapután is meg azután is. Elszégyellte magát.

Zsora a hóra térdelt, kezét öccse vállára tette. De Arkagyij lerázta, sírástól kivörösödött szemmel nézett rá, szája vérzett, úgy festett, mint egy kis vadállat. Egy szót sem szólt, arca megfeszült a visszafojtott dühtől, majd kissé bizonytalanul, de felállt.

– Arkagyij?

Válaszképpen az öccse résnyire nyitotta a száját, kiáltani akart, de csak egy állatias hangot tudott kiadni magából. Zsora mindössze a kisfiú piszkos fogait látta. Arkagyij végül megfordult és elrohant.

– Arkagyij, várj!

De a kisfiú nem állt meg, nem volt kíváncsi a bátyja bocsánatkérésére. Olyan gyorsan futott, ahogy csak bírt, nyelvével kiesett foga helyét tapogatta, érezte az alvadt vért. Remélte, hogy soha többé nem látja a bátyját.

Február 14.

Lev a 18-as számú lakótömb alacsony, szürke, zömök betonkockáját figyelte. Késő délután volt, már besötétedett. Egy teljes napja ráment egy olyan feladat elvégzésére, ami nemcsak kellemetlen volt, de jelentéktelen is. A rendőrségi baleseti jelentés szerint egy ötéves – két hónap híján ötéves – kisfiút holtan találtak a vasúti sínek mellett. A múlt éjjel történt, a fiú bizonyára a síneken játszott, és egy személyvonat elgázolta: a vonatkerekek összevagdosták a testét. A kilencórás habarovszki járat mozdonyvezetője azt vallotta, hogy mintha látott volna valakit vagy valamit a síneknél, röviddel azután, hogy elhagyta a Jaroszlavszkij pályaudvart. Még nem állapították meg, hogy ez volt-e a balesetet okozó vonat; lehet, hogy igen, csak a mozdonyvezető nem akarta bevallani. Sajtóközlemény kiadására azonban nem volt szükség: tragikus baleset történt, senkit nem lehet felelősségre vonni miatta. Már le kellett volna zárni az ügyet.

Általában nem fordult elő, hogy Lev Sztyepanovics Gyemidovot – az Állambiztonsági Minisztérium, az MGB nagy jövő előtt álló tagját – vonják be egy baleseti ügy elintézésébe. Miért is tartoztak volna rá efféle ügyek? Egy fiú elvesztése természetesen óriási csapás a családnak és a rokonoknak, ám valójában teljesen érdektelen ügynek számít országos szempontból. Az állambiztonsági szerveket nem érdekelték figyelmetlenül játszadozó gyerekek, kivéve, ha ezek a gyerekek óvatlanul és felelőtlenül fecsegtek valamiről. A mostani eset azonban váratlan bonyodalmakat eredményezett. A szülők gyásza sajátos módon nyilvánult meg. Úgy tűnt, képtelenek elfogadni azt, hogy egyedül a kisfiú (Lev a jelentésbe pillantott, memorizálni próbálta a nevet: Arkagyij Fjodorovics Andrejev) okolható a haláláért. A szülők mindenfelé azt hangoztatták, hogy a fiukat megölték. Hogy ki ölte meg és milyen okból – nem tudták. Hogyan történhetett – erre sem tudtak magyarázatot. Semmilyen logikus, elfogadható érvvel sem tudták alátámasztani a gyilkosság vádját, de olyan megindítóan bizonygatták, hogy sokan hittek nekik. Valószínűnek látszott, hogy a család érzelmei újabb jó szándékú embereket is meggyőznek majd: szomszédokat, barátokat, idegeneket – bárkit, aki végighallgatja őket.

Tovább bonyolította a helyzetet, hogy az elgázolt kisfiú apja, Fjodor Andrejev maga is az MGB tagja volt, igaz, alacsonyabb beosztásban, de éppen Lev munkatársaként dolgozott. Eltekintve attól, hogy Andrejevnek eleve tudnia kellett volna, hogyan viselkedjen, magatartásával még az MGB-re is szégyent hoz, hiszen a szervezet tekintélyét használja fel arra, hogy hitelesebbé tegye légből kapott, lehetetlen állításait. Ez megengedhetetlen magatartás. Fjodor szabad utat adott érzelmeinek, ez pedig elhomályosította a józan ítélőképességét. Ha nem lettek volna enyhítő körülmények, Lev már alighanem letartóztatta volna a kollégáját. Az egész ügy nagyon kellemetlen volt. Lev kénytelen volt a szokásosnál keményebben és szigorúbban fellépni, hogy elrendezze végre a dolgot.

Hogy időt nyerjen a kínos találkozás előtt Fjodorral, Lev lassan ballagott felfelé a lépcsőn. Azon tűnődött, hogyan is jutott idáig – hogy most emberi érzelmeket, reakciókat kelljen felügyelnie. Soha nem állt szándékában az állambiztonsági szervekhez csatlakozni; itteni pályafutása még a katonai szolgálata idején kezdődött. A Nagy Honvédő Háborúban ugyanis egy különleges egységhez került – az OMSZBON-hoz, azaz a Különleges Rendeltetésű Gépkocsizó Lövészdandárhoz. Az egység harmadik és negyedik zászlóalját a Központi Testnevelési Intézetből toborozták, amelynek Lev is a hallgatója volt. Atlétikai ügyessége és fizikai bátorsága miatt bekerült abba a gondosan kiválasztott csapatba, amelyet Mitiscsiben, egy Moszkva környéki táborban képeztek ki, ahol közelharcot, fegyverismeretet, kis magasságú ejtőernyőzést, valamint a robbanószerek használatát tanították nekik. A tábor az NKVD-é, a titkosrendőrségé volt, mely később felvette az MGB nevet. A két zászlóalj most már nem a katonaság, hanem közvetlenül az NKVD fennhatósága alá tartozott, ennek megfelelően a feladataik is megváltoztak. Az ellenséges vonalak mögé dobták őket, ahol az infrastruktúra elpusztítása, hírszerzés, merényletek végrehajtása volt a feladatuk – és mindezt persze titokban kellett elvégezniük.

Lev élvezte, hogy szabadon szervezheti ezeket az akciókat, de elég óvatos volt ahhoz, hogy ne verje nagydobra. Szerette azt a helyzetet – vagy legalábbis annak látszatát –‚ hogy saját maga rendelkezhet a sorsa felett. Nagyon mozgalmas korszaka volt ez az életének, végül kitüntetést is kapott, a Szuvorov-érdemrend második fokozatát. Megfontoltsága, katonai sikerei, jó külseje és mindenekelőtt a hazájába vetett feltétlen és őszinte hite miatt még plakáton is szerepelt mint a fasiszták által elfoglalt területek szovjet felszabadítóinak jelképe. A fényképen különböző hadosztályokból való fiúkkal együtt volt látható: az orosz katonák egy kigyulladt német páncélos mellett álltak, fegyvereiket az ég felé tartották, arcukon a győztes katonák elégedettsége ragyogott, lábuknál pedig halott német katonák hevertek; a háttérben egy felégetett, még füstölgő falu látszott. Az egyik oldalon a pusztulás és halál, míg a másikon a magabiztos győztesek: Levet ragyogó mosolya és széles válla miatt a csoport közepére állították. A fotó egy hét múlva a Pravda címlapján is megjelent, és Levnek vadidegen emberek gratuláltak, nemcsak katonatársak, hanem civilek is, akik szerettek volna kezet rázni vele, megölelni őt, a győzelem szimbólumát.

A háború után Lev hivatalosan is átkerült az OMSZBON-ból az NKVD állományába. Magától értetődőnek tartotta ez a lépést, nem voltak kétségei, hiszen a felettesei jelölték ki számára ezt az utat, és ő büszkén elfogadta. Úgy érezte, bármit kérhet tőle a hazája, örömmel teljesíti. A sarkvidékre telepített kolimai munkatábort is irányította volna, ha azt kérték volna tőle. Becsvágya egyetlenegy dologra korlátozódott: hogy a hazáját szolgálhassa, azt az országot, amely legyőzte a fasizmust, amely mindenkinek ingyenessé teszi az oktatást és az egészségbiztosítást, amely világszerte a munkások jogait hirdeti, és amely olyan fizetést ad hadianyaggyárban dolgozó apjának, mintha szakképzett orvos lenne. Bár az állambiztonsági hatóságnál betöltött munkaköre néha nem volt kellemes, Lev belátta, hogy erre a munkára mégis nagy szükség van: meg kell védeniük a forradalmat a külső és belső ellenséggel szemben, fel kell venniük a harcot mindazokkal, akik aknamunkát végeznek és a forradalmi hatalom bukásában bíznak. Ezekért a célokért Lev még az életét is hajlandó lett volna feláldozni. És persze a másokét is.

Ebben a mostani helyzetben azonban nem segített sem a bátorsága, sem a katonai tapasztalata – másképp kellett megoldania az ügyet. Itt nem egy ellenségről, hanem az egyik munkatársáról volt szó, egy barátról, egy fájdalomtól megtört apáról. Mégis, Levnek az MGB előírásai szerint kell eljárnia, ahol a gyászoló apa csak a vizsgálat alanyát jelenti. Óvatosan kell kezelnie az ügyet. Nem engedheti meg magának, hogy őt is elvakítsák az érzelmei, mint Fjodort, aki a kisfia halála körüli hisztériakeltéssel máris veszélybe sodorta a családját. Közbe kell lépni, különben a gyilkosságról terjengő alaptalan szóbeszéd elharapódzik, akár a dudva, mindenki erről fog beszélni, és mindez annyira felzaklatja az embereket, hogy végül megkérdőjelezik az új, szocialista társadalom egyik alaptézisét, mely szerint:

A mi társadalmunkban nincs bűnözés.

Csak kevesen hittek ebben a tételben fenntartások nélkül. Hiszen voltak bűntények, amelyek szégyenfoltként csúfították el az átalakuló, még korántsem tökéletes társadalom életét. Állambiztonsági tisztként Levnek kötelessége volt Lenin műveinek tanulmányozása, ahogy ezt egyébként minden állampolgártól elvárták. Tanulmányaiból tudta, hogy a társadalom vadhajtásai – a bűnügyek – végül ugyanúgy elenyésznek majd, mint a nyomor meg az áruhiány. Igaz, a társadalom fejlődése még nem érte el ezt a szintet, előfordulnak még rablások, részeg, erőszakba torkolló dulakodások – de mindez az urkák, a bűnbandák műve. Az embereknek azonban nem szabad elveszíteniük azt a hitet, hogy egy boldogabb világ felé haladnak, ahol már nem történnek ilyen dolgok. Márpedig ha ezt a mostani esetet gyilkosságként kezelik, az jelentős visszalépés lenne. Parancsnoka és mentora, Janusz Kuzmin őrnagy külön is felhívta Lev figyelmét ennek a hitnek a fontosságára, amikor az 1937-es nagy perekre emlékezve felidézte, Sztálin úgy jellemezte akkor a vádlottakat, hogy azok az emberek elvesztették a hitüket.

Nemcsak a szabotőröket, a kémeket és az iparban károkat okozó személyeket tartották a párt ellenségeinek; azok is annak számítottak, akik kételkedtek a párt irányvonalában, és nem hittek abban, hogy egy új, jobb társadalom felé haladnak. Az ilyen megítélés alapján Lev munkatársát és barátját, Fjodort is ellenségnek lehetett tekinteni.

Levnek most az volt a feladata, hogy véget vessen az alaptalan, gyilkosságot hangoztató híreszteléseknek, és hogy megfelelő mederbe terelje vissza az ügyet. A kisfiú meggyilkolásáról szóló drámai elbeszélések máris sok ember fantáziáját ragadták meg. Lev elhatározta, hogy ha Fjodor családja most is ezzel fogadja, akkor nagyon határozottan fog fellépni: világossá teszi, hogy egyedül a kisfiú volt a hibás, mert a sínek mellett játszott, és ez az életébe került. Semmi szükség arra, hogy a gyerek elővigyázatlansága miatt még valaki mást is hibáztassanak. Nem, talán ez így túlzás, nem kellene ilyen keményen fogalmaznia. Okosan kell megoldania az ügyet. A családot nyilván lesújtotta a kisfiú halála, emiatt van az egész. Képtelenek a józan helyzetmegítélésre, türelmesnek kell lennie velük. Elég lesz, ha szembesíti őket a tényekkel, fenyegetőzésre semmi szükség, egyelőre legalábbis: ő most azért jön, hogy segítsen, hogy Fjodor és családja visszanyerjék az elvesztett hitüket.

Lev bekopogott, Fjodor nyitott ajtót. Lev biccentett.

– Nagyon sajnálom a fiadat.

Fjodor hátralépett, hogy Lev beléphessen a szobába. Minden szék foglalt volt, tömve volt a szoba emberekkel, mintha falugyűlést hívtak volna össze. Idősek, gyerekek egyaránt voltak köztük – nyilván az egész család összegyűlt. Ezt az összetartó családot látva Lev már könnyebben el tudta képzelni, hogyan korbácsolódhattak fel ilyen mértékben az érzelmek. A családtagok egymást buzdították a gyászban, midőn azt mondogatták, csakis valami titokzatos erő okozhatta a szeretett kisfiú halálát. Talán ez a magyarázat elviselhetőbbé tette számukra a történteket. Alighanem hibásnak érezték magukat, amiért nem tanították meg a kisfiút arra, hogy ne játsszon a sínek közelében. Lev felismert néhány arcot a tömegből: Fjodor barátai, munkatársai voltak, akik most zavarba jöttek, hogy Lev itt találta őket, nem tudták, mitévők legyenek, igyekeztek kerülni a pillantását, legszívesebben elmentek volna, de már nem lehetett. Lev Fjodorhoz fordult.

– Nem volna könnyebb kettesben megbeszélnünk a dolgokat?

– Ne, kérlek. Ez itt a családom: ők is hallani akarják, mit mondasz.

Lev körülnézett – húsznál is több szempár szegeződött rá. Tudták, hogy mit akar mondani, ezért máris ellenségesen méregették, így fejezték ki a fájdalmukat, az elkeseredést, amit a kisfiú elvesztése miatt éreztek. Levnek bele kellett törődnie, hogy most a család haragjának középpontjába került.

– Fjodor, nem tudok szörnyűbb dolgot elképzelni, mint egy kisgyermek elvesztése. Munkatársak és barátok voltunk már, amikor a feleségeddel kisfiatok születését ünnepeltétek. Emlékszem is, hogy gratuláltam nektek. Rendkívül szomorú vagyok, hogy most a részvétemet kell nyilvánítanom.

Kissé kimértnek tűntek a szavai, pedig Lev őszintén gondolta mindazt, amit mondott. Mindenki hallgatott. Lev óvatosan fogalmazta a következő szavakat:

– Soha nem éltem át azt a fájdalmat, amit egy gyermek elvesztése jelent. Nem tudom, hogyan viselkednék egy ilyen helyzetben. Talán én is szükségét érezném annak, hogy hibáztathassak valakit, akit gyűlölhetek. De józanul átgondolva a történteket, biztosíthatlak, hogy minden körülményt tisztáztunk. Azért küldtek továbbá, hogy válaszoljak az esetleg felmerülő kérdésekre.

– Arkagyijt megölték. Szeretnénk, ha segítenél a nyomozásban, vagy ha nem is te személyesen, akkor szeretnénk, ha az MGB elérné az ügyésznél, hogy bűnügyi nyomozást rendeljenek el.

Lev bólintott, igyekezett fenntartani a megegyezés légkörét. Ám Fjodor szavai a lehető legrosszabb kezdetet jelentették a párbeszédükhöz. Fjodor hajthatatlannak látszott, megmakacsolta magát. Ragaszkodott ahhoz, hogy ugolovnoje gyelóként, bűnügyként kezeljék az esetet, s kezdjenek nyomozást. Lehetetlen kívánság. Lev a jelen lévő munkatársakra nézett, látta rajtuk, hogy ők is tudják, mit jelent az a szó, hogy gyilkosság; minden jelenlévőre bajt hozhat. A család viszont – úgy tűnt – nincs tisztában ezzel.

– Arkagyijt egy arra haladó vonat gázolta el. Baleset volt, szörnyű baleset.

– Akkor miért volt meztelen? Miért volt földdel teletömve a szája?

Lev próbálta megérteni. A fiú meztelen volt? Ezt most hallotta először. Belelapozott a jelentésbe.

A fiú holttestét felöltözött állapotban találták.

Most, hogy újraolvasta ezt a sort, kissé különösnek találta. De ott állt félreérthetetlenül: a fiú fel volt öltözve, amikor megtalálták. A következő mondatokon is végigfuttatta a szemét:

A fiú teste a földön vonszolódott, ezért a szája tele lett sáros földdel.

Becsukta a dossziét. Az emberek várakozással tekintettek rá.

– A fiad teljesen fel volt öltözve, úgy találták meg. Tényleg volt a szájában föld, de az akkor kerülhetett bele, amikor a baleset történt.

Egy idősebb asszony állt most fel. Testét meggörbítette a sok végigélt, nehéz év, de a szeme mérgesen villant.

– Nekünk nem ezt mondták!

– Nagyon sajnálatos, de akkor tévesen tájékoztatták önöket.

Az asszony előrébb jött. Nyilvánvalóan ő volt az, aki a leginkább hangoztatta a gyilkosságról szóló nézeteket.

– Tarasz Kuprin ott lakik a vasútnál, két utcával odébb. Éppen a szemetet szedte össze a síneknél. Ő találta meg holttestet, és ő azt mondta, hogy Arkagyij igenis meztelen volt, érti? Egyetlenegy ruhadarab sem volt rajta. Ha a vonat ütötte volna el, attól még nem lett volna meztelen!

– Valóban egy Kuprin nevű férfi talált rá a holttestre. Itt a vallomása a jelentésben. Ez a Kuprin azt mondta, hogy a holttest a síneken feküdt és teljesen fel volt öltözve. Határozottan ezt állította, itt szerepel a jelentésben, fehéren-feketén.

– Akkor nekünk miért mondta másképpen?

– Nem tudom, lehet, hogy összezavarodott. De itt van az aláírt vallomása a jelentésben. Kétlem, hogy mást mondana, ha most újra megkérdezném tőle.

– Maga látta a kisfiú holttestét?

Az asszony kérdése meglepte Levet.

– Nem az a feladatom, hogy nyomozzak ebben az ügyben. De ha az is lenne: itt nincs mit kinyomozni. Ez egy szörnyű baleset. Azért vagyok itt, hogy szót értsek önökkel, tisztázni akarom a dolgokat, mert itt minden össze van zavarva, erre pedig semmi szükség. Felolvasom önöknek a teljes jelentést, ha akarják.

Az idős asszony szólalt meg újra.

– Az a jelentés hazugság!

Mindenki megdermedt. Lev nem válaszolt, igyekezett megőrizni a nyugalmát. Fjodor családjának meg kell végre értenie, hogy nincs más lehetőség: el kell fogadniuk, hogy a kisfiú halálát egy szerencsétlen baleset okozta. Ő pedig azért jött, hogy segítsen nekik ebben. Lev Fjodor felé fordult, azt várta, hogy Fjodor majd kiigazítja az asszony utolsó szavait.

Fjodor előrébb lépett.

– Lev, van egy új bizonyítékunk is, csak ma derült ki a dolog. Az egyik asszony, aki a vasút mellett lakik, és az ablakai a sínekre néznek, látta Arkagyijt egy férfival. Egyelőre mi is csak ennyit tudunk. Ez az asszony nem a barátunk, soha nem találkoztunk vele. De hallott a gyilkosságról, és…

– Fjodor…

– Szóval hallott a kisfiam haláláról, és ha igaz – legalábbis nekünk így mondták –‚ akkor ez az asszony leírást is tud adni erről a férfiról. Talán fel is ismerné.

– És hol van most ez az asszony?

– Éppen idevárjuk.

– Idejön? Kíváncsi vagyok, hogy mit fog mondani.

Levet ülőhellyel kínálták. De nem ült le, inkább állva maradt.

Mindenki hallgatott, a szemtanú megérkezésére vártak. Lev már megbánta, hogy nem fogadta el a széket. Majdnem egy óra telt el csendes várakozással, amikor erőtlen kopogás hallatszott. Fjodor ajtót nyitott, bemutatkozott, majd bevezette az asszonyt a szobába. Harminc év körüli, kedves arcú nő volt, nagy szemei riadtan csillogtak, ahogy ijedten végignézett a sok emberen. Fjodor igyekezett megnyugtatni.

– Ez itt a családom meg a barátaim. Nincs mitől tartania.

De az asszony nemigen figyelt Fjodorra, Lev egyenruháját nézte.

– A nevem Lev Sztyepanovics, az MGB tisztje vagyok. És az ön neve?

Lev elővette a jegyzettömbjét, és egy tiszta lapot hajtott a tetejére. Az asszony nem válaszolt. Lev felnézett a noteszból, az asszony még mindig némán állt. Lev éppen meg akarta ismételni a kérdést, amikor a nő végre suttogva megszólalt.

– A nevem Galina Saporina.

– És mi az, amit látott?

– Láttam…

Körbetekintett a szobán, aztán a padlót nézte, majd újra Levre pillantott, és elhallgatott. Fjodor bátorítani próbálta, hangja feszültségtől remegett:

– Szóval látott egy férfit?

– Igen, egy férfit.

Fjodor, aki közvetlenül az asszony mellett állt és szinte szuggerálta a szemével, most megkönnyebbülten sóhajtott. A nő folytatta:

– Egy férfit, igen, talán egy vasúti munkást; az ablakból láttam, de már nagyon sötét volt.

Lev a jegyzettömbjére koppintott a ceruzájával.

– Egy kisfiút is látott azzal a férfival?

– Nem, kisfiú nem volt.

Fjodor elképedve kiáltott fel:

– De nekünk azt mondták, hogy maga látott egy férfit, ahogy kézen fogva ment a kisfiammal!

– Nem, nem; nem volt vele kisfiú. Egy táska volt a férfinál, azt hiszem, szerszámostáska lehetett. A síneknél dolgozott, azokat javíthatta. Nem láttam túl sokat, épp csak kipillantottam az ablakon, annyi volt az egész. Nem is kellene itt lennem. Nagyon sajnálom, hogy a fia meghalt.

Lev becsukta a mappát.

– Köszönöm.

– Akar még kérdezni valamit?

Mielőtt Lev válaszolhatott volna, Fjodor karon ragadta az asszonyt.

– De maga látott ott egy férfit!

Az asszony kiszabadította a karját. Megint körbenézett a szobán, mindenki őt figyelte. Levhez fordult.

– Szükség lesz még rám?

– Nem, elmehet.

Galina leszegett fejjel indult az ajtó felé. De még mielőtt odaért, az idős asszony utánakiáltott:

– Ilyen hamar megijedsz?

Fjodor az idős asszonyhoz sietett.

– Kérlek, ülj vissza.

Az asszony biccentett, hangja szenvtelennek tűnt.

– A te fiad volt.

– Igen.

Lev most nem láthatta Fjodor szemét, de szerette volna tudni, milyen titkos, néma párbeszéd zajlott le a két ember között. Bármi volt is, az idős asszony visszaült a székére. Közben Galina kisurrant az ajtón.

Lev örömmel fogadta Fjodor közbelépését. Azt remélte, hogy ezzel a megbeszélés fordulópontjához érkeztek. Hiszen a kisfiú halála körüli sok találgatás, hamis híresztelés senkinek sem használt. Fjodor visszament Lev mellé:

– Bocsáss meg anyámnak, nagyon megviselte, ami történt.

– Pont ezért vagyok itt, hogy magunk közt megbeszélhessük. De amint kilépek ezen az ajtón, legyen vége a sok szóbeszédnek! Ha ezután bárki a fiadról kérdez, nem szabad azt mondanod, hogy megölték – és nem azért, mert így parancsolom, hanem azért, mert nem igaz.

– Igen, megértettem.

– Fjodor, holnapra vegyél ki szabadnapot, engedélyezem. Ha még bármit tehetek érted…

– Köszönöm.

A lakásajtónál Fjodor és Lev kezet fogtak.

– Mindegyikünket felzaklatta az, ami történt. Nézd el nekünk, ha indulatosak voltunk.

– Ne aggódj, nem lesz baj belőle. De ahogy mondtam, egyszer s mindenkorra legyen vége.

Fjodor arca megmerevedett. Biccentett, keserűen préselte ki magából a szavakat:

– A fiam halála szörnyű baleset volt.

Lev mélyeket lélegzett, miközben lefelé ment a lépcsőn. Fullasztónak érezte a szoba légkörét. Örült, hogy eljött és rendbe tette a dolgot, hogy sikerült megoldania az ügyet. Fjodor jó ember, ha majd beletörődik a kisfia elvesztésébe, könnyebben elfogadja a baleset tényét is.

Lev hirtelen megállt, hallotta, hogy valaki követi. Megfordult: egy hét-nyolc év körüli fiút pillantott meg.

– Uram, én Zsora vagyok, Arkagyij bátyja. Beszélhetek magával?

– Persze.

– Az egész az én hibám.

– Mi a te hibád?

– Hogy az öcsém meghalt: megdobtam egy hógolyóval, amibe követ meg kemény földet is raktam. Pont a fejét találta el, az öcsém megsebesült, aztán meg elfutott! Lehet, hogy elszédült az ütéstől, és ezért nem vette észre a vonatot. Meg föld is volt a szájában, és az is az én hibám, én gyúrtam azt a hógolyót, aztán hozzávágtam!

– Az öcséd halála baleset volt. Nem kell bűntudatot érezned emiatt. Jól tetted, hogy elmondtad az igazat. Most pedig menj vissza a szüleidhez.

– Nekik nem beszéltem erről a hógolyóról meg hogy követ, földet gyúrtam bele.

– Talán jobb is, ha nem tudják.

– Nagyon megharagudnának! Akkor láttam utoljára az öcsémet. Tudja, uram, olyan jókat játszottunk mindig! Most is minden jóra fordult volna, kibékültünk volna, megint barátok lettünk volna, biztos vagyok benne! De most már soha nem tudom kibékíteni, még bocsánatot sem kérhetek!

Miközben Lev hallgatta a vallomást, érezte, hogy a fiú tőle várja a bocsánatot azért, amit tett. Amikor végül elsírta magát, Lev zavarba jött. Aztán megpaskolta a fiú fejét, és mintha altatódalt mondana neki, ezt mormolta:

– Senki sem hibás.

KIMOV
FALU MOSZKVÁTÓL SZÁZHATVAN KILOMÉTERRE, ÉSZAKRA

Ugyanazon a napon

Anatolij Brodszkij semmit sem aludt az elmúlt három napban. Annyira fáradt volt, hogy még a legegyszerűbb feladatok megoldásához is össze kellett szednie az erejét. Egy istálló előtt állt, az ajtaja zárva. Tudta, hogy csakis erőszakkal tudja kinyitni, de már ennek a gondolata is kimerítette. Egyszerűen semmi ereje sem maradt. Esni kezdett a hó. Felnézett az éjszakai égboltra, és miközben a hópelyhek az arcára szálltak, elmerengett; végül eszébe jutott, hogy hol van és hogy mire készül. Lenyalt egy ajkára hullott hópelyhet, és ráébredt, hogy ha nem húzódhat hamarosan fedél alá, akkor meghal. Összpontosított, majd erősen belerúgott az ajtóba. A sarokpántok megremegtek kissé, de az ajtó zárva maradt. Újból belerúgott: fa reccsenése hallatszott. Felbátorodott, és utolsó erejét összeszedve harmadszor is megrúgta az ajtót. A fa megrepedt, az ajtó szétnyílt.

Az ajtónyílásba állt, szoktatta szemét a benti homályhoz. Az istálló egyik oldalánál két tehén állt egy elkerített részben, a másik oldalon szerszámokat, behordott szalmát látott. Talált egy-két durva szövésű zsákot, azokat leterítette a fagyos földre, összegombolta a kabátját, és a zsákokra feküdt, kezeit mellkasán keresztbe fonva lehunyta a szemét, aludni próbált.

*

Mihail Zinovjev a hálószobájuk ablakánál állt. Kinézett az udvarra, és látta, hogy az istállóajtó nyitva van: ide-oda rángatja a szél, a hó pedig már az ajtó mögött kavarog. Mihail hátrafordult, a felesége nyugodtan aludt. Nem akarta felkelteni, csöndben belebújt a kabátjába, kitapogatta a csizmáját, és kiment a házból.

A szél megerősödött, felkavarta a havat a földről, és Mihail arcába csapta. A férfi védekezésként a szeme elé tartotta a kezét. Amikor közelebb ért az istállóhoz, szétnyitott ujjai közt látta, hogy a zárat letörték, az ajtót pedig berúgták. Benézett, nehezen ismerte fel a tárgyakat a sötét helyiségben, ahová nem sütött be a hold. Végül meglátta a földre szórt szalmán fekvő embert. Anélkül, hogy pontosan tudná, mit is akar tenni, belépett az istállóba, megragadott egy vasvillát, majd az alvó alakhoz lépett, s a vasvillát a gyomra fölé tartotta, döfésre készen.

Anatolij kinyitotta a szemét, és alig pár centiméterre az arcától egy havas csizmaorrot pillantott meg. A hátára fordult, felnézett a fölötte álló férfira, aki remegő kézzel markolta a vasvillát, és támadni készült. Egyikük sem mozdult, csak a meleg lehelet kipárolgását lehetett látni az arcuk előtt. Anatolij nem próbálta meg elkapni a fenyegető vasvillát, és félrehúzódni sem akart, megadóan feküdt.

Pár percig vártak így, mozdulatlanságba merevedve, majd Mihailt hirtelen elöntötte a szégyen. A lélegzete is elakadt, úgy érezte, mintha gyomron vágták volna, vasvillát markoló keze elernyedt, térdre rogyott.

– Bocsáss meg, kérlek!

Anatolij felült. Az átélt izgalomtól már felébredt, a teste azonban még nem engedelmeskedett, fájdalmat érzett. Mennyit aludhatott? Nem sokat, nem eleget. A torka teljesen kiszáradt, hangja rekedten szólt.

– Megértelek. Nem kellett volna idejönnöm és a segítségedet kérnem. Családod van, rájuk is gondolnod kell, én meg veszélybe sodortalak titeket. Inkább nekem kellene bocsánatot kérnem.

Mihail a fejét rázta.

– Féltem, pánikba estem. Bocsáss meg!

Anatolij kinézett a sötét, havas udvarra. Nem, most még képtelen elindulni, nem élné túl. Persze, nem lett volna szabad elaludnia, de okvetlenül be kellett húzódnia valami védett helyre. Mihail még mindig a válaszát várta, a bocsánatát.

– Nincs mit megbocsátanom. Nem hibáztatlak, alighanem én is így viselkedtem volna a helyedben.

– De a barátom voltál!

– Még mindig a barátod vagyok, és az is maradok. Figyelj, azt szeretném, hogy elfelejtsd mindazt, ami ma éjjel történt. Felejtsd el, hogy valaha is itt jártam, hogy segítséget kértem. Arra emlékezz, hogy milyenek voltunk régen, hogy a legjobb barátok voltunk. Tedd meg ezt a kedvemért, ahogy én is megteszem a te kedvedért. Amint kivilágosodik, elmegyek, megígérem. Amikor reggel felkelsz, ugyanúgy folytathatod az életed, mintha mi sem történt volna. Biztosítalak, soha, senki nem fogja megtudni, hogy itt jártam.

Mihail lehajtotta a fejét: sírt. Ma éjjelig azt hitte, hogy mindenre képes lenne a barátjáért. Most már tudta, hogy ez nem igaz. A hűsége, a bátorsága, a baráti kötelék mind olyan gyengének bizonyult, mint egy vékony papír, amely az első komoly próbánál elszakad.

Amikor Anatolij aznap este váratlanul megjelent a faluban, Mihail – érthető módon – nagyon meglepődött. Anatolij nem értesítette őt előre arról, hogy idejön. Mindazonáltal szeretettel fogadták, étellel-itallal kínálták, ágyat vetettek neki. A vendég aztán elmondta, hogy északra, a finn határ felé igyekszik, ekkor végre a házigazdák is megértették, miért ilyen váratlanul toppant be hozzájuk. Anatolij nem említette, hogy az állami titkosrendőrség, az MGB körözi, de nem is kellett ezt kimondania. Így is megértették, szökésben van. Amikor ez nyilvánvaló lett, vége szakadt a vendégszeretetnek is. Aki egy szökésben lévő személynek segít, azt bűnpártolásért kivégzik. Anatolij is tudta ezt, de bízott benne, hogy a barátja hajlandó lesz vállalni ezt a kockázatot, és segít neki. Még abban is reménykedett, hogy Mihail elkíséri őt északra; az MGB egy magányos férfit üldöz, ha ketten mennének, úgy biztonságosabb lenne. Ráadásul Mihailnak ismerősei is vannak a Leningrád felé vezető út mentén, Tver és Gorkij városokban egyaránt. Anatolij tudta, hogy ez igen nagy kérés a részéről, de egyszer ő is megmentette Mihail életét. Nem úgy tartotta számon ezt a tettet, mint amiért a barátja tartozna neki valamivel, de arra sem gondolt eddig, hogy valaha is szüksége lesz ennek a becsületbeli adósságnak a behajtására.

Mialatt régi barátjával beszélt, teljesen nyilvánvalóvá vált Anatolij előtt, hogy Mihail nem képes arra, hogy ekkora kockázatot vállaljon érte. Igazából semmilyen kockázatot sem akart vállalni. A felesége folyton megzavarta a beszélgetésüket – arra kérve férjét, hadd váltsanak pár szót négyszemközt –‚ és minden egyes alkalommal, amikor bejött, leplezetlen dühvel pillantott rá. Olyan viszonyok uralkodtak az országban, hogy a mindennapi élethez is fokozott körültekintésre és óvatosságra volt szükség. Kétségtelen, hogy váratlan megjelenésével veszélybe sodorta a barátja családját, akiket szeret. Amikor mindezt belátta, már nem remélt komoly segítséget, mindössze azt kérte Mihailtól, hadd húzhassa meg magát éjjelre az istállóban. Megígérte, hogy reggel elhagyja a falut. Elgyalogol majd a legközelebbi vasútállomásig, ugyanazon az úton, amelyen jött. Az is az ő ötlete volt, hogy le kell verni az istállóajtó lakatját, hogy ha esetleg mégis elkapják, úgy tűnjön, csak egy ismeretlen csavargó keresett ott éjjeli menedéket. Így Mihail családja arra hivatkozhat, hogy mit sem tudtak az egészről. Remélte, hogy ezek az óvintézkedések megnyugtatják a családot.

Anatolij nehezen tudta elviselni, hogy sírni látja régi barátját, ezért közelebb hajolt hozzá.

– Ne hibáztasd magad. Csak túl akarjuk élni mindannyian.

Mihail abbahagyta a sírást. Felnézett, letörölte a könnyeit. Tudták, hogy nemigen látják viszont egymást: a két barát összeölelkezett.

Mihail hátrébb lépett.

– Jobb ember vagy nálam.

Majd felállt és kiment az istállóból, odébb rúgott egy kis havat az útból, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. A hátát a szélnek fordítva cammogott vissza a ház felé. Ha most megölte volna Anatolijt, mintha csak egy betörő lett volna, biztonságban lenne a családja. Meg kellett volna ragadnia ezt a lehetőséget, de nem tette. Imádkozni kellene… Soha nem tartotta magát gyávának, a háború alatt sem reszketett soha az életéért. Sőt néhányan kimondottan bátornak tartották. De mióta családja van, aggódóbb lett. Már nem a saját halála volt a lehető legszörnyűbb dolog, amit el tudott képzelni.

Beért a házba, levetette a kabátját, csizmáját, és a hálószobába ment. Amikor kinyitotta az ajtót, összerezzent, mert állt valaki az ablaknál. A felesége volt az – felébredt, és most az istállót bámulta. Amikor meghallotta férje lépteit, az asszony megfordult. Vékony alkata nem mutatta, mennyire teherbíró, pedig rengeteget dolgozott: cipekedett, fát vágott, tizenkét órát robotolt naponta, hogy gondoskodhasson a családról. Nem érdekelte, hogy Anatolij egyszer, régen megmentette a férje életét, nem törődött a két férfi barátságával. Az olyan fogalmak, mint a hűség vagy a becsületbeli adósság, túl elvontnak tűntek a számára. Csak azt tudta, hogy Anatolij veszélyezteti a család biztonságát. De hogy itt volt a házukban, már nem elvont dolog volt, hanem valódi veszély. Azt akarta, hogy Anatolij menjen el, a lehető legmesszebbre a családjuktól. Ebben a percben gyűlölte a férfit – a kedves, jóravaló régi barátot, akit egykor szeretett és örömmel látott vendégül –‚ mindenkinél jobban gyűlölte.

Mihail megcsókolta a feleségét, érezte, milyen hideg az arca. Az asszony keze után nyúlt, az pedig felpillantott rá, és észrevette, hogy sírt.

– Mit történt odakint?

Mihail megértette az asszony türelmetlenségét. Felesége azt reméli, hogy megtette, amit kellett: hogy a családjuk biztonsága érdekében megölte a férfit. Mert így helyes.

– Nyitva hagyta az istálló ajtaját, bárki észrevehette volna. Becsuktam.

Mihail érezte, hogy szavai nyomán a felesége keze elernyed csalódottságában. Gyengének tartja őt, és igaza van. Nem volt ereje ahhoz, hogy megölje a barátját, és ahhoz sem, hogy segítsen neki. Egy-két vigasztaló szóval próbálta megnyugtatni a feleségét.

– Nincs miért aggódnod. Senki sem tudja, hogy itt van.

MOSZKVA

Ugyanazon a napon

Darabokra törték az asztalt, felfordították az ágyat, széttépték a matracokat, széthasogatták a párnákat, még a padlódeszkát is felfeszegették – de hiába forgatták fel Anatolij Brodszkij lakását, mégsem találtak olyan nyomot, ami a tulajdonos jelenlegi hollétére utalna. Lev lehajolt, hogy a kályhát is átvizsgálja. Látszott, hogy egy csomó papírt égettek el benne. Az egymásra dobált, elégett levelekre vékony hamuréteg ülepedett, Lev a pisztolya csövével kezdett turkálni köztük, hátha talál még egy-két ép papírdarabkát. A hamu azonban szétesett – minden megfeketedett, elégett. Brodszkij, az áruló megszökött, ezért pedig ő a felelős. Túlságosan megbízott ebben az idegen férfiban, elhitte róla, hogy ártatlan: ilyen hibát csak kezdő nyomozók szoktak elkövetni.

Inkább tíz ártatlan szenvedjen, mint hogy egyetlen kémet is futni hagyjunk!

Figyelmen kívül hagyta munkájuk egyik alaptézisét: a bűnösség vélelmét.

Lev elismerte ugyan a felelősségét, de kíváncsi volt, hogy ha nem kényszerült volna az egész napját elvesztegetni a halálra gázolt kisfiú ügyére, Brodszkij vajon akkor is megszökhetett volna-e. Elhunytak rokonaival találkozni, meggondolatlan fecsegéseknek véget vetni – az ilyen feladattal nem a rangidős tisztet szokták megbízni. Neki a gyanúsított személy megfigyelését és felügyeletét kellett volna irányítania, ehelyett olyan, jelentéktelen esettel bajlódott, ami nemigen volt több személyes ügynél. Nem kellett volna magára vállalnia a munkatársa, Fjodor ügyét, ezzel a Brodszkij által megtestesített veszélyt is alábecsülte. Ez volt az első komoly téves helyzetmegítélése azóta, hogy az állambiztonságnál dolgozott. Tisztában volt vele, hogy nagyon kevés tiszt kap lehetőséget arra, hogy egyáltalán módja legyen egy újabb hiba elkövetésére.

Eddig nem tartotta túl fontosnak Brodszkij ügyét: mindössze egy művelt férfiról van szó, aki az angol nyelvben való jártassága révén külföldiekkel is képes megértetni magát. Ez utóbbi körülmény már némi éberségre intett volna, azonban – magyarázta Lev a felettesének – Brodszkij ismert állatorvos, a város kevés tapasztalt állatorvosának egyike. Azt sem tartotta gyanúsnak, hogy külföldi diplomaták keresik fel, hiszen azoknak is vannak házi kedvenceik, melyeket állatorvoshoz kell vinni. Ráadásul Brodszkij a Vörös Hadseregben is szolgált mint hadiorvos. A családi háttere is feddhetetlen volt. A katonai nyilvántartás szerint önként jelentkezett a hadseregbe, és bár nem volt elég képzett a humánorvoslás terén – hiszen csak állatok gyógyításában szerzett gyakorlatot –‚ a háború idején mégis több hadikórházban is dolgozott, ahol jól megállta a helyét, kétszer is dicséretben részesült. Egyszóval a gyanúsított személy alighanem több száz ember életét mentette meg.

Kuzmin őrnagy azonnal felismerte, hogy pártfogoltjának miért voltak fenntartásai az üggyel kapcsolatban. Tudta, hogy Lev is többször megsebesült a háború alatt, hadiorvosok kezelték, így nyilván valamiféle bajtársiasságot érez Brodszkij iránt, ez tartotta vissza a határozottabb intézkedésektől. Ám az őrnagy figyelmeztette beosztottját, hogy az érzelmesség elvakítja az embert, akkor pedig képtelen lesz a dolgok helyes megítélésére. Felhívta Lev figyelmét arra, hogy éppen azoknál kell a leginkább gyanakvónak lenni, akik a legmegbízhatóbbnak tűnnek. Lev úgy értelmezte Kuzmin szavait, mint a híres sztálini aforizma továbbfejlesztett változatát. Sztálin szavai így hangzottak:

Bízzál benne, de ellenőrizd!

Kuzmin tolmácsolásában ez már így hangzott:

Elsősorban azokat ellenőrizd, akikben megbízol.

Ellenőrizték tehát mindazokat, akikben megbíztak, de ugyanolyan alapossággal ellenőrizték azokat is, akikben nem bíztak, tehát – legalábbis ebben a tekintetben – egyfajta egyenlőségről lehetett beszélni.

A nyomozók feladata az volt, hogy az ártatlanságra utaló jelekkel nem törődve mielőbb feltárják a gyanúsított bűnét. Ha semmilyen bűnt nem sikerült előásni, annak csakis egy oka lehetett: nem kutattak elég kitartóan. Brodszkijt illetően nem az volt a kérdés, találkozott-e külföldi diplomatákkal, hiszen állatorvos volt, akihez sokan járnak; inkább úgy merült fel a probléma, hogy a gyanúsított nem éppen azért választotta-e ezt a foglalkozást, hogy könnyebben találkozhasson külföldiekkel. Ez az oka annak, hogy a rendelője éppen az amerikai nagykövetség közelében van? Mivel magyarázható továbbá, hogy nem sokkal a rendelő megnyitása után a követség több tagja is háziállatot vásárolt? Végül, mi lehet az oka annak, hogy a külföldi diplomaták háziállatai láthatólag sokkal több figyelmet és orvosi ellátást igényelnek, mint más, egyszerű állampolgárok állatai?

Kuzmin kész volt elismerni, hogy ennek az érvelésnek van valami humoros jellege, de éppen ez nyugtalanította, hogy látszólag minden annyira rendben volt Brodszkij körül. Úgy érezte, hogy az ártalmatlan, hétköznapi élet csak ragyogó álca, amellyel gúnyt akarnak űzni az MGB-ből. Kuzmin a díszletek mögött lezajló, páratlanul komoly bűntényre gyanakodott.

Miután átgondolta az ügyet, főnöke tanácsait is figyelembe véve Lev úgy döntött, hogy azonnali letartóztatás helyett inkább tovább figyelteti Brodszkijt. Azzal érvelt, hogy amennyiben az állatorvos kém, ily módon kideríthetik, kik a bűntársai, és egyszerre csaphatnak le rájuk. Lev nem beszélt róla, de már korábban is kényelmetlenül érezte magát azoknál a letartóztatásoknál, ahol nem állt rendelkezésre elegendő bizonyíték. Állandó lelkiismeret-furdalással küszködött, miközben hivatali munkáját végezte. Sokszor vezetett olyan letartóztatást, ahol csak a célszemélyek nevét és lakcímét tudták, és azt a puszta tényt, hogy valaki már nem bízik az illetőben. Amint gyanúsított lett valakiből, rögtön valóságossá vált a bűn is, amivel vádolták. A bizonyítékokat a kihallgatások során kellett megszerezni. Csakhogy Lev már nem tekintette magát egyszerű végrehajtónak, aki mindössze arra képes, hogy a kapott parancsokat kövesse. Úgy döntött, latba veti a tekintélyét, és egy kicsit másképpen intézi a dolgokat. Nyomozó volt, és nyomozói munkát akart végezni. Valószínűnek tartotta, hogy végül mégis sor kerül Brodszkij letartóztatására, de bizonyságot akart, a gyanúsított bűnösségének igazi bizonyítékát, többet, mint puszta találgatást és feltételezést. Egyszóval, nem akarta kellemetlenül érezni magát, amikor letartóztatja.

Lev úgy szervezte meg Brodszkij megfigyelését, hogy nappal, vagyis reggel nyolctól este nyolcig mindvégig az állatorvos nyomában legyenek. Három napig semmi rendkívülit nem tapasztaltak. A gyanúsított személy napközben dolgozott, majd kiment megebédelni, munka után pedig hazatért. Teljesen átlagos, becsületes állampolgárnak tűnt. Talán éppen Brodszkij ártatlan külseje tompította el Lev érzékeit. Ezért amikor ma reggel Kuzmin őrnagy dühösen félrevonta, ismertette vele Fjodor Andrejev ügyét – egy halott kisfiú, a család hisztérikus érzelmei –‚ és azonnali intézkedésre utasította, Lev nem ellenkezett. Ahelyett, hogy a sarkára állt volna és elmagyarázta volna főnökének, hogy sokkal fontosabb ügyben nyomoz, belenyugodott, hogy egy baleseti üggyel foglalkozzon. Most, utólag milyen nevetséges az egész: miközben ő hasztalanul győzködte Andrejevék családját, meg gyerekeket nyugtatgatott, addig a gyanúsított, az áruló Brodszkij megszökött, csúfot űzött belőle. A rendelőt figyelő ügynök annyira ostoba volt, hogy nem tartotta fontosnak jelenteni, hogy egész nap egyetlenegy látogató sem érkezett. Csak késő délután kezdett gyanakodni, akkor végre bement a rendelőbe, mintha ügyfél lenne. A szobákat üresen, a hátsó ablakot pedig nyitva találta. A gyanúsított bármikor megszökhetett napközben, alighanem már reggel, nem sokkal a rendelőbe érkezése után.

Brodszkij megszökött.

Amikor Levnek jelentették, dühös lett, és azonnali találkozót kért Kuzmin őrnagytól, annak lakásán. Megvolt hát Brodszkij bűnösségének bizonyítéka, amit eddig keresett, a gyanúsított viszont közben megszökött. Lev meglepődött, amikor elégedettséget látott Kuzmin arcán. Brodszkij szökésével az őrnagy bizonyítottnak látta munkájuk alapelvét: az a dolguk, hogy bizalmatlanok legyenek. Kuzmin úgy vélte, ha egy állításban akár csak egyszázaléknyi igazság is van, inkább az egészet igaznak kell tekinteni, mint hogy figyelmen kívül hagyják a csekély valószínűség miatt. Végül utasította Levet, hogy kapja el a szökésben lévő árulót, mindenáron. Ne aludjon, ne egyen, ne pihenjen, semmi mással ne foglalkozzon, amíg Brodszkijt őrizetbe nem veszi, amit – hangsúlyozta Kuzmin önelégülten – egyébként már három nappal ezelőtt meg kellett volna tennie.

Lev a szemét dörzsölgette, gyomra görcsbe rándult. Ha csak jóhiszeműnek tartják majd a Brodszkij-ügy miatt, az a jobbik eset; rosszabbul jár, ha szakmailag is elmarasztalják. Alábecsülte az ellenfelet. Ahogy itt állt a szökött áruló feldúlt lakásában, hirtelen – rá nem jellemző módon – elöntötte a harag, és már-már azon volt, hogy rávág a felfordított asztalra. De letett róla: megtanulta, hogy uralkodnia kell magán és el kell rejtenie az érzelmeit. Egy fiatal tiszt sietett be a szobába, talán segíteni szeretett volna valamiben, bizonyítani akarta a rátermettségét. De Lev elküldte, egyedül akart maradni, szüksége volt pár percre, hogy lecsillapodjon. Az ablakhoz ment, a kezdődő havazást figyelte. Cigarettára gyújtott, és a füstöt az ablaküvegre fújta. Mit csinált rosszul? Brodszkij bizonyára észrevette, hogy követik, és a szökés mellett döntött. Iratokat égetett, olyan papírokat akart megsemmisíteni, amelyek a kémkedésével vagy a jelenlegi tartózkodási helyével lehettek kapcsolatosak. Lev biztos volt benne, hogy Brodszkij pontosan megtervezte a szökését, az útvonalat is, melyen kijut az országból. Neki tehát most az a feladata, hogy megtalálja ennek a szökési tervnek néhány elemét.

A Brodszkijé melletti lakásban egy hetvenes éveiben járó, idős házaspár lakott. Velük élt a fiuk is, a feleségével és két gyermekükkel. A hattagú családnak mindössze két szoba jutott, ez egyáltalában nem számított szokatlannak. Most mindannyian a konyhában ültek, szorosan egymás mellett, az egyik tiszt – megfélemlítésül – a hátuk mögé állt. Lev látta, hogy a család fél; pontosan megértették, hogy ők is belekeveredtek az ügybe. De most nem foglalkozott az emberek félelmével – nem akart újból az érzelgősség hibájába esni –‚ rögtön meg akarta kezdeni a kihallgatást, ezért az asztalhoz lépett.

– Anatolij Brodszkij áruló. Ha segíteni próbálnak neki, akár csak azzal, hogy hallgatnak, akkor magukat is cinkosként kezeljük, még csak be sem kell bizonyítanunk a bűnösségüket. Most, azonnal tanúságot kell tenniük arról, hogy mennyire hűségesek az államhoz.

A család legidősebbje, a nagyapa jártas volt abban, hogyan lehet az ilyen veszélyes helyzeteket túlélni. Készségesen elmondott mindent, amit csak tudott. Lev szóhasználatát utánozva ő is azonnal árulónak nevezte a szomszédját, és elmondta, hogy Brodszkij ma reggel egy kicsit korábban ment dolgozni, ugyanaz a táska volt nála, ami máskor is, és ugyanazt a kabátot, kalapot viselte, mint rendesen. Teljes mértékben együttműködőnek akart látszani, ezért javaslatokkal állt elő, és véleményt mondott, hogy szerinte hol lehet most az áruló. Lev érezte, hogy ezek csupán találgatások, melyeket a kétségbeesés szült. Az idős férfi végül kifejtette, hogy családja minden tagja kifejezetten utálta Brodszkijt, nem bíztak meg benne, és hogy itt, a házban csak egyetlen személy kedvelte: az alattuk lakó hölgy, Zina Morozovna.

A megnevezett asszony az ötvenes éveiben járt, a rendőrök láttán reszketni kezdett, akár egy gyermek, és ezt a cigarettázással sem tudta leplezni. Magasan a falon ki volt téve a híres Sztálin-portré – amely tükörsima arcú, bölcs tekintetű vezért ábrázolt – olcsó reprodukciója, az asszony a kép közelébe húzódott, mintha attól remélne védelmet. Lev nem vesztegette az idejét a bemutatkozással, az igazolványát sem mutatta meg, rögtön belevágott, össze akarta zavarni Morozovnát.

– Hogyhogy maga ilyen jóban volt Anatolij Brodszkijjal, amikor a házban mindenki más utálta és bizalmatlan volt iránta?

Zinát felháborították ezek a szavak, egy pillanatra még a kötelező óvatosságról is elfeledkezett:

– Itt mindenki szerette Anatolijt. Jó ember volt.

– Brodszkij kém. Még mindig jó embernek nevezi? Talán jó szemmel nézi a hazaárulást?

Zina későn jött rá, hogy hibázott, igyekezett módosítani előbbi szavain.

– Úgy értem, nagyon figyelmes szomszéd volt, soha nem zajongott, udvarias volt.

Ez már csak semmitmondó dadogásnak számított, Lev oda sem figyelt. Elővette a noteszét, és nagy betűkkel beleírta az asszony meggondolatlan szavait:

JÓ EMBER VOLT.

Úgy írt, hogy az asszony is lássa. Morozovna pontosan tudta, hogy a noteszba írt szavak eldönthetik az élete következő tizenöt évét. Az a pár szó bőven elég ahhoz, hogy kollaboránsnak tekintsék, politikai elítéltként pedig hosszú büntetésre számíthat. Ebben az életkorban nemigen élné túl a