Tove Alsterdal

Elnyelte
a föld

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Tove Alsterdal: SLUKHǺL

Copyright © Tove Alsterdal, 2021
All rights reserved.

The cost of this translation was supported by a subsidy from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Elnyelte a föld © Partvonal Könyvkiadó, 2022
Magyar fordítás © Földesi Katalin

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Szerkesztő: Horváth Ágnes
Korrektor: Varga Virág
Borító: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 018 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

MALMBERGET, NORRBOTTEN
OKTÓBER

Azon az éjszakán hatalmas földrengés rázta meg a településnek otthont adó érchegységet. A lökéshullámok erősebbek voltak még a megszokott bányarengéseknél is, amelyek hatására felemelkednek az ágyak a padlóról, az üveg és a porcelán pedig kiesik a szekrényekből.

Reggel egy idős hölgynek első dolga lesz felhívni a céget, hogy feljebb kerülhessen a költöztetési listán. Ugyanígy tesz majd az a huszonhét éves családapa is, aki miután kimegy a kertbe, felfedezi, hogy eltűnt a kislánya háromkerekű biciklije. Ellopták, gondolja, és megharagszik a tolvajokra meg a hasonló mocskos alakokra, és persze a közösségen belüli egyre növekvő bűnözésre, amíg csak észre nem veszi a telkén keletkezett repedést, és meg nem érti, hogy a kerékpár egyenesen a Föld belsejébe zuhant.

Ezek azok az események, amelyek hatására az emberek elköltöztek Malmbergetből, és vissza se néztek, még ha örökre hiányozni is fog nekik a hely, amely az övék volt egyszer.

Tommy Oja egy órával később ébredt csak fel, de nem a földrengésre, hanem a telefon ébresztőjére. Előtte egy csésze feketekávé, a kezében szendvics. A nap csak órák múlva kel fel, addig az autó fényszórója tör utat magának a sötétségben. A helyi utcai lámpák többsége kialudt az elmúlt években, jó párat pedig leszereltek. Felkanyarodott Hermelin felé, és leparkolt az omlásveszélyt jelző kerítés mellett. A régi faházak egy része még mindig ott állt, várva, hogy elköltöztessék.

Olyan házak voltak ezek, amelyekből áradt Malmberget százéves történelme, ezért különösen értékesnek nyilvánították őket. Ő maga egy bérházban nőtt fel, amelyet sok évvel ezelőtt elbontottak. Így kellett lennie, nem volt mit tenni. A kerítés egyre közelebb és közelebb kúszott, a gyermekkora eltűnt – elnyelte a Gropen, az óriásgödör.

Tommy Oját nem igazán érdekelte, hogy meg kellene várnia a kollégáját, aki úton volt Gällivaréből. Fogta a kulcsokat meg a fényképezőgépet, és bement.

A biztosítás izgatta, emiatt dobta ki reggel az ágy. Ha ugyanis egy étkészlet összetört vagy egy lapostévé leesett az éjszakai bányarengés miatt, akkor a keletkezett kár megtérítése az LKAB biztosító felelőssége, nem pedig a vállalkozóé.

Néhány hónapon belül a költöztetővállalat kiüríti ezeket a házakat, és elviszi a bútorokat meg az összes ingóságot. Azután kezdődik csak az igazán nagy munka: kiásni az épületek alapjának környékét, raklapokat és acéllemezeket beszerelni, a kémények alját biztosítani, hogy a házakat elszállíthassák az új címükre. Ott újra berendezik a szobákat, és szinte fel sem tűnik majd, hogy változott valami – attól eltekintve, hogy Malmberget látképét, a templomtornyot és a hegyeket felváltotta a Koskullskulle melletti fenyőerdő látványa.

– Akik itt éltek, igazán szerencsések voltak – gondolta magában Tommy Oja, miközben sorra járta a szobákat, és feljegyzéseket készített. – Magukkal vihették az otthonaikat, vagy legalábbis az otthonaik egy részét, bármi legyen is az, amitől egy ház vagy egy lakás tulajdonképpen otthonná válik.

Néhány könyv leesett az egyik könyvespolcról. Egy megsárgult fekete-fehér esküvői fénykép üvege megrepedt. Lefényképezte a kárt, közben pedig mintha hallotta volna az emberek panaszos nyögéseit. Bámulta az arcokat, a mintegy száz évvel ezelőtti ünnepi pillanatban rejlő komolyságot. A repedés keresztülvágta a férfi torkát és szétszabdalta a menyasszony arcát.

– Most aztán már szedd össze magad, Tommy Oja! – mondta magának hangosan. Malmbergeti lakosként az érzelgősség igencsak távol állt tőle.

Minden a véletlenek műve, az itteniek nem magyaráznak bele mást. Nem sírnak eltűnt mozik és bódék után, ahol anno az első hokiskártyáikat vásárolták. Az ércet ki kellett bányászni, és a bányavállalat nélkül semmi sem lett volna itt: sem közösség, sem munkahelyek, sem pedig a gazdagság, amelyből Svédországot felépítették, csupán rénszarvaslegelők és érintetlen hegyvidék. Persze a stockholmiak egy része ott délebbre biztosan úgy vélekedett: az volna az igazán különleges, ha nem bolygatták volna meg a természetet, ha minden maradt volna a régiben – ők azok, akik az elegáns bárokban üldögélve egy pillanatra sem gondoltak bele, minek is köszönhetik a jómódot, amelyben élnek; hogy ezt abból a hegyből bányászták ki, amely most őalattuk terül el.

Újra megütötte a fülét valami. A pokolba is!

Nem szavakat hallott, csupán csendes, panaszos morajlást, mintha a falakban tovább élnének a hangok.

– Fogjátok be! – üvöltötte.

– Kihez beszélsz?

A srác ott ácsorgott az ajtóban. Fiatal volt, helyettesítőként állt munkába, miután az egyik idősebb kolléga csigolyaelcsúszás miatt kidőlt a sorból. Szerencsétlen időzítés! A házak költöztetése nagy presztízsű munka volt, semmi sem sülhetett el balul. Elég a legkisebb egyensúlyvesztés, és a falak megrepedhetnek. A helyi média is figyelemmel kíséri az eseményeket, a malmbergeti lakosok pedig az utak mentén sorakoznak majd fel, amikor a község végleg elköltözik.

– Ezek szerint fel tudtál kelni – konstatálta Tommy Oja, és visszament a lépcsőházba, majd az emelet felé vette az irányt.

A fiatal nem mozdult, csak állt lemerevedve.

– Mi volt ez? – kérdezte.

– Micsoda?

– Úgy hangzott, mint egy állat, vagy valami. – Tommy Oja újra lejött a lépcsőn.

– Te is hallod? – kérdezte.

– A rohadt életbe! Csak nem itt felejtette valaki a macskáját?

Most már a csöveken keresztül is lehetett érezni a rezgést, mint egy halk dobolást. Mozdulatlanul álltak, és füleltek. A hangok ott keringtek körülöttük: tompán és elhalkulva, majd újra felerősödve.

– A pince lesz az – mondta végül a fiú. – Onnan kell jönnie.

Tommy a kulcsok között kotorászott, kipróbálta az egyiket, majd egy másikat is. Az ajtó kinyílt; kanyargós lépcső vezetett le a koromsötétbe, ahol egy masszív ajtógombbal felszerelt vasajtó állta útját. Itt már nem lehetett hallani semmit. Biztosan más falak közvetítették a hangokat, talán a kéményen keresztül jutottak fel a földszintre. Egyik kulcs sem nyitotta a zárat.

– A fene vigye el! – dörmögte Tommy, és megfordult. Lassan kiment, és megkerülte a házat. A srác végig szorosan a nyomában lépkedett. Ismét hallották a hangokat. A pince ablakánál letérdelt, és felkapcsolta az elemlámpáját. A fény visszaverődött az üvegről, és elvakította őket.

– Törd be! – győzködte Oját a fiú.

– Nem okozhatunk kárt.

– Ez csak egy ablak – válaszolta –, mégis mit számít az?

– Ezek a mai fiatalok – dünnyögte Tommy Oja, miközben a kocsi felé tartott, hogy kivegye a szerszámait. – A csudába, végtére is néha igazuk van. – Az ablaknyílás felé fordult a csőfogóval.

Az utolsó üvegszilánkok a pince padlójára hullottak. Csönd lett. Tommy Ojában felmerült, hogy talán hibát követtek el. Már kezdte megfogalmazni magában a védőbeszédet, amelyet majd előad a főnökének, miközben a srác fogta az elemlámpát, és bevilágított. A padló több mint két méterrel lejjebb volt, Tommy Oja jól tudta, hiszen részt vett az összes számítás és terv elkészítésében, amely ennek a háznak a kitámasztásával és felemelésével foglalkozik. Ráadásul az ablak túlságosan kicsi volt ahhoz, hogy valaki keresztülpréselje rajta magát, ha esetleg kockára akarná tenni az életét egy rohadt macskáért.

A fiú felkiáltott, és kiejtette a kezéből a zseblámpát. Eszelős tekintettel elkezdett hátrafelé kúszni a kavicson, mintha seggen csúszva akarna eljutni Gällivaréig. Abban a pillanatban megjelent a reggeli első napsugár a hegyek felett, és megvilágította a fiú haját, mintegy glóriát rajzolva a feje köré.

– Csak nem szellemeket láttál?!

Tommy bedugta a karját a betört ablakon, és a fénynyalábot a falakra irányította. Ijesztően nagy volt a csend. Hallotta a saját szívverését és a fiatal káromkodását. A pincében dobozok álltak, meg összecsukott műanyag székek. Volt ott egy öreg pingpongasztal is, a falakon pedig poszterek lógtak. Aztán valamilyen mozgást látott. Két kéz emelkedett fel, és eltakart egy arcot. Az illető állat módjára kuporgott a falhoz bújva. Körülötte kartonlapok és törmelék.

Tommy dermedten bámult rá, anélkül, hogy felfogta volna, mit lát.

A fiatal helyettesítő kolléga még mindig ott dohogott mögötte.

– Fogd be! – üvöltött rá Tommy.

Ekkor ismét hallották. A hang a sarokból jött, a téglák és a beton közül tört fel, íj módjára hasított keresztül a levegőn – egy bezárt állat sikolya volt. Nem volt benne semmi emberi, leginkább talán az újszülöttek pánikszerű sírására emlékeztetett, amit a születésükkor hallatnak – mielőtt az ember emberré válna és megtanulná a szavakat. Tommy Ojának három gyermeke volt. Jól ismerte azt a hangot, ez azonban sokkal rosszabb volt annál. A telefonja után kutatott a zsebében, ujjai remegtek, miközben beütötte a központi segélyhívó egyszerű számkombinációját, és összefüggéstelen mondatokkal kérte, hogy küldjék ki mind a rendőrséget, mind pedig a mentőket a Långa Raden nevű utcához. Háromszor kellett megismételnie a címet. Akik fogadták a hívást, ott ültek Umeåban, 500 kilométerre délre – ugyan mit tudhattak ők a malmbergeti utcákról?

Aztán ismét odakúszott az ablaknyíláshoz, és a zseblámpával a saját arcát világította meg, nehogy elvakítsa odabent a férfit.

– Mindjárt itt lesznek – mondta, pontosabban kiáltotta a sötétbe, anélkül, hogy bármilyen választ kapott volna.

Tartalom

Malmberget, Norrbotten – Október

Ådalen – Október

November

December

Köszönöm!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License