Darian Leader

Miért nem
alszunk jól?

Alvás, alváshiány,
álmatlanság
– részlet –

Fordította
Gyárfás Vera

Test és lélek
SOROZATSZERKESZTŐ
KOVÁCS ILONA • PLÉH CSABA

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Darian Leader: Why Can’t We Sleep?
Copyright © 2019, Darian Leader
All rights reserved.
Hungarian translation © Gyárfás Vera, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 339 7
ISSN 1417-6793

Lektorálta Kovács Ilona

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette és tördelte: Mandl Orsolya
Borítóterv: Tillai Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Imrének és Janetnek

Tartalom

Álomkereskedés

Alváshiány

Egy alvás vagy két alvás?

Amikor kikapcsolunk

Fő az egyszerűség

Mi is az alvás?

Az alvás és a memória

A trauma

Az álom

Freud és az álmok

Az alvás és a nyelv

Meg kell tanulni aludni

Ébredés

Alvásdeficit

Nem hagy aludni a bűntudat

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Álomkereskedés

„Kitűnő alvó vagyok” – írja Freud az Álomfejtésben.‍¹ De nem mindenki ilyen szerencsés. Legalább minden harmadik felnőtt rossz alvásra panaszkodik, és az elmúlt évtizedekben drámaian nőtt a receptre felírt altatók mennyisége. Valaha ritkaságnak számított az alvásklinika, ma már viszont szinte minden nagyobb kórházban megtalálható, az Egyesült Államokban pedig még bevásárlóközpontokban és fürdőkben is üzemeltetnek ilyet. Nemcsak azért szedünk gyógyszert, hogy sikerüljön elaludni, hanem azért is, hogy másnap ébren tudjunk maradni – és hányan isznak kávét és energiaitalt, hogy mesterséges serkentőszerként segítsen nekik az ébrenlét óráiban? Az alvás valaha természetes állapotnak számított, de ma már közönséges árucikké vált: küzdenünk kell a megszerzéséért, és soha nem vehetjük biztosra, hogy hozzájuthatunk.

Az újságok, a weboldalak és a tévéműsorok szinte mindennap beszámolnak valami újdonságról az alvás kapcsán: mennyi alvásra van szükségünk, mi lesz, ha nem jutunk hozzá, és milyen sokat veszít a gazdaság a fáradt dolgozók miatt. Alvásszakértők úgy harsogják tanácsaikat és véleményüket, mintha újabb bölcsek kövére bukkantak volna. Az olyan, emberi léttel járó állapotokat, mint a szorongás, szomorúság és kudarc, ma már a tápláló alvás hiányának számlájára írják. Nem azt mondják például, hogy az álmatlanság a depresszió következménye, hanem megfordítják az ok-okozati viszonyt: azért vagyunk depressziósak, mert nem alszunk eleget.

Az alvással kapcsolatos több mint százéves összefüggéseket ultramodern kutatási eredményként tálalják.‍² Már a 19. században is alapos vizsgálatok folytak az alvás és a memória viszonyáról, a régi elméletek mégis úgy terjednek, mintha friss felfedezések lennének. Az alvástudományt övező új keletű izgalom bizonyára csillapodik majd, addig is meg kellene értenünk, mi váltja ki. Annyira szeretnénk univerzális magyarázatot találni a szívfájdalmainkra, hogy az emberi élet egyetlen olyan részéhez folyamodunk, amely nem tud visszavágni? Vagy digitális korunk okozza az alvásproblémák valóságos járványát?

Míg az ágyban időzünk, felgyűlnek az e-mailek, az sms‑ek és a közösségi média bejegyzései, ami olyan érzés, mintha végtelen követelményeket támasztana felénk a külvilág. Sokan még közvetlenül lefekvés előtt is a telefonjukra pillantanak – van, aki alvás közben is megteszi –, és amint felébrednek, már nyúlnak is érte. Az alvástudomány szerint a képernyő kékes fénye megzavarja az elalvás folyamatát, de maguk az elvárások nyilván károsabbak. Nem lazíthatunk. Állandóan szólnak hozzánk, mutatnak valamit, kérnek valamit, köteleznek valamire – ha pedig elmulasztunk valamit, már érkezik is az emlékeztető. Ahogy a telefonunk „alvó üzemmódja” is csak a „bekapcsolt” állapot egy formája, úgy mi magunk sem kapcsolhatunk ki, egy pillanatra sem.

Ez azt jelentené, hogy éppen ez lenne a dolgunk: sürgősen kikapcsolni magunkat? Mindebben az az ironikus, hogy egyfelől a követelmények könyörtelen láncolatától szenvedünk, másfelől immár az alvás is a követelmények listáját gyarapítja. Mintha az áram alatt lévő villanykörte azt az utasítást kapná, hogy az áram segítségével kapcsolja ki magát. A környezetünket alakító üzenetek és felszólítások végeérhetetlen áradatát most már az az üzenet is tetézi, hogy állítsuk meg az áradatot. Míg a fürdőkben és a wellnessközpontokban korábban a jómódúak békére lelhettek, ma már magát az alvást reklámozzák az egyéni nyugalom helyszíneként.

Komoly gazdasági lehetőségekről beszélünk. Míg a fürdők csak a kivételezett gazdagokat szólították meg, az alvás mindenkit érint, gazdagokat és szegényeket egyaránt. A valaha ritkaságszámba menő matrachirdetések ma már rendszeresen feltűnnek a reklámblokkokban és az interneten, és az alvást segítő eszközök iparága a becslések szerint csak 2019‑ben 76,7 milliárd dolláros forgalmat fog generálni.‍³ Az 1950‑es években az Edinburghi Egyetem vizsgálata még megállapította, hogy ugyanannyit alszik az ember a kemény deszkán és az elegáns rúgós matracon, napjainkban viszont az unalmas, téglalap alakú matrac az alvás nélkülözhetetlen kapuja.‍⁴ Nem annyira a szorongástól hánykolódunk álmatlanul, hanem mert nem a legújabb matrac van alattunk.

A matracgyártók abból élnek, hogy óriási nyomás nehezedik ránk a kielégítő alvás kapcsán. A médiából folyamatosan ömlik ránk, hogy mit együnk, és milyen testmozgást végezzünk, és most már azt is elmondják, hogyan és mikor aludjunk. És minél szélesebb körben terjesztik ezeket a normákat, annál inkább „rendellenességnek”, „betegségnek” érzékeljük a normáktól való eltéréseket. Néhány évtizede még csak néhány alvászavart ismertek, ma már hetvennél is többet tartanak számon. A több alvászavar pedig több gyógymódot, több szakértőt és több bevételt jelent.

Elfeledkezünk valamiről, ami egyszerre nyilvánvaló és láthatatlan. Hiába mondják el, hogyan kell aludnunk, az utasítás feldolgozását nem könnyítik meg. Ha egy cikkben szépen elmagyarázzák, hogy nyolc óra alvás szükséges a jó egészségi állapothoz, és tanácsot adnak ennek biztosításához is, akkor a helyes alvással kapcsolatos nyomás vajon nem áll az alvásunk útjába? Az álmatlansággal küszködők évek óta ezt hajtogatják: minél jobban koncentrálunk az alvásra, annál nehezebben alszunk el. A világunk mégis lankadatlanul arra kényszerít, hogy éljünk egészségesen, foglalkozzunk a testünkkel, tegyünk meg mindent a mély és pihentető alvás érdekében.

Amint felébredünk, máris azon jár az eszünk, hogy sikerült‑e eleget tennünk az elvárásnak, vagyis eleget aludtunk‑e. Az emberi evolúció híveinek kijózanító ez a kép: évszázadokkal ezelőtt csak felébredtünk és nekiláttunk a napi teendőknek, ma viszont első dolgunk az órára nézni, hogy az alvásunk megfelelt‑e a normának. És minél nagyobb a norma nyomása, annál többen lesznek azok, akik nem felelnek meg neki. A más területeken oly nagyon ünnepelt sokféleség itt megszűnik, mert aki máshogy alszik, annak alvászavara van. Sokan tehát kudarcra ébrednek, azzal a belső értékítélettel indulnak a napnak, hogy nem sikerült teljesíteniük a feladatot, és aggódnak, hogy mi lesz ennek a következménye.

Az új egészségügyi narratívából fakadó önostorozás és az üdvözülésre vonatkozó számítgatás kísértetiesen emlékeztet az egyház egykori szerepére. Ahogy az egyház viselkedési kódexe formálta a lelket és a testet, és az előírásaival közvetlenül hatott a hívők életére, úgy változtatunk az életmódunkon és a gondolkodásunkon a nyugati világ uralkodó hitrendszere, a biomedicina hatására. Ez a narratíva nagymértékben befolyásolja, hogy mennyi gyümölcsöt fogyasztunk, hogyan sportolunk és hogyan alszunk. Míg az egyház a bűnöket és a törvénysértéseket számolgatta, mi a gyümölcsöket, a lefutott köröket, a lépéseinket és az alvással töltött óráinkat mérjük.

A teológusok vég nélkül vitáztak a spirituális számolgatások érvényességén, ma pedig újra és újra megváltozik a vitaminbevitel, a gyümölcsfogyasztás, az elegendő mennyiségű alvás, a koleszterinszint és a vérnyomás küszöbértéke.‍⁵ Most tekintsünk el attól, hogy van‑e értelme ennek a gyakori változtatásnak, csak tegyük fel a kérdést, hogy nem arról tanúskodik‑e, hogy számokkal szeretnénk meghatározni a testünket. Hogy nem vágyunk‑e egy állandó számra, amely választóvonalként működik az egészség és a betegség, a jó és a rossz között. Emögött az a feltételezés húzódik, hogy ha a testet számokkal jellemezzük, az megerősíti az állítások igazságát, még ha az igazságot rendre kétségbe is vonják vagy felülbírálják.

Éveken át hallgattuk, hogy napi öt darab gyümölcsöt és zöldséget kell fogyasztani, a legújabb kutatások szerint azonban inkább tízet.‍⁶ Holott az öt és a tíz között meglehetősen nagy a különbség. Az ilyen nagyságrendű változtatások nemigen erősítik meg a modern tudományba vetett hitet, pedig a tudomány és az orvostudomány története bővelkedik a radikális újraszámolásokban, legyen szó a világegyetem koráról, a sötét anyag mennyiségéről, a neurogliális sejtek és az idegsejtek arányáról: ezek mind több mint kétszeresére növekedtek az évek során. Képzeljük csak el, mi történne, ha az alvásszakértők azzal állnának elő, hogy nem nyolc, hanem tizenhat óra alvásra van szükségünk.

A nyolc mindenképpen mágikus szám. A huszonnégy egyik osztója, és évszázadok óta kapcsolódik az alváshoz, már Maimonidész és Nagy Alfréd is kardoskodott mellette. Az utóbbi által készített híres gyertyaóra három részre osztotta a napot: egyrészt az olvasás, az írás és az ima, másrészt a birodalom ügyeinek intézése, harmadrészt a „test felfrissülésének” idejére. Egy 16. századi orvos azonban így vélekedett: „A régi orvosok szerint nyáron nyolc, télen kilenc óra alvás elegendő, de szerintem figyelembe kell venni az egyéni különbségeket is.”‍⁷ Mindig elismerték az egyéni eltéréseket, az aggodalmainkat azonban csak mostanában alakítja és fokozza a számokba öntött norma.

Nemcsak arra utasítanak, hogy nyolc órát aludjunk, hanem ezzel a mágikus számmal árulják az ágyakat is. Jon Mooallem író szerint a matrac egykor „névtelen fehér téglalap volt”, ma viszont „holisztikus egészségügyi és wellnessgép”.‍⁸ Senkinek eszébe sem jutott rendszeresen lecserélni a nehéz darabokat, ma viszont ránk kényszerítik, hogy matracot cseréljünk… méghozzá nyolcévente! E szám marketingkampányhoz való társítása éppen arra a kondicionálásra épít, amely vitathatatlanul az elalvás része. Amikor fáradtak vagyunk, ezért lefekvéshez készülődünk, az is lehet, hogy éppen az előkészületek közben fáradunk el… ugyanígy az elegendő éjszakai alvást jelképező szám is a matrac megvásárlásának megfelelő pillanatává válik.

A mai alvástudomány gondosan kihasználja ezt a kondicionálást, egyszersmind tudomást sem vesz róla. A könyvek és a tudományos cikkek elmagyarázzák például az alkohol ártalmas hatásait, és arra is felhívják a figyelmet, hogy a lefekvés előtti ital nem segíti, hanem kifejezetten akadályozza a pihentető alvást. Na de ha az ivó fejében már összekapcsolódott az ital és az alvás? E kondicionálás hatása akár kifejezetten erős is lehet, mégis megfeledkeznek róla, ugyanakkor az alvástudomány előszeretettel ajánlgatja álmatlanság ellen a hasonló kondicionálásra épülő kognitív terápiákat. Ezek a terápiák sokak számára hasznosak, ugyanis abban segítenek, hogy bizonyos viselkedésminták az elalváshoz társuljanak.

Érdekes módon az 1950‑es évek szakkönyvei még azt hirdették, hogy mindenkinek nyolc óra alvásra van szüksége, az 1960‑as évek tudományt népszerűsítő kiadványaiban viszont már William Dement alváskutatóhoz hasonlóan hibásnak nevezték és kigúnyolták ezt az elméletet.‍⁹ 1968‑ban két amerikai szerző így fogalmazott: „Számtalan tényező határozza meg az elalvás pillanatát, az alvás mennyiségét és mélységét, ezért az orvos nem követelheti minden egyes betegétől, hogy korán feküdjön, azonnal aludjon is el, és általában az úgynevezett tankönyvi számú órát aludja végig, és nem alakíthatja mindenki számára érvényes orvosi rutinná az elvárásokat. Tulajdonképpen az alvásproblémák és azok egyéni variációinak túlhangsúlyozása önmagában is tünet, amely egyaránt sújthatja a pácienst és az orvost is, és bizonyos szempontból ugyanolyan súlyos lehet, mint maga az alvásprobléma.”‍¹⁰ A szerzők hitetlenkedve csóválják a fejüket, hogy van még, aki hisz a „nyolc óra szabályában”, az „örömteli álomba merülésben”, pedig a mai alvásszakértők éppen ezt propagálják.

A gyógyszervállalatok hirdetésekben figyelmeztetnek minket, hogy akár alvászavarunk is lehet, és gyógyszert javasolnak, ha nem alszunk eleget, nincs energiánk a feladataink teljesítéséhez – például a családi időtöltéshez vagy a munkahelyi kötelességekhez –, vagy ha mentális fáradtságot, testi kimerültséget, elégtelen motivációt és koncentrációs nehézségeket tapasztalunk. Matthew Wolf-Meyer alvástörténész szerint azonban ezek csak a modern élet velejárói, és ami azt illeti, már évszázadok óta ezt az életet éljük.‍¹¹ Amikor pedig a matracgyártó cég a hirdetése elején felteszi a kérdést, hogy vajon a néző nehezen koncentrál‑e, memóriazavarai vannak‑e, és túl sok közhelyet használ‑e beszélgetés közben, akkor nem az a válasz, hogy ezek bizony a modern életből fakadó nyomás, a hosszadalmas ingázás és a pozitív munkahelyi kép fenntartásával kapcsolatos elviselhetetlen elvárások következményei, hanem annak a csalhatatlan jelei, hogy ideje matracot cserélni.

Az alváshiányos emberről szóló leírások nagyjából illenek mindazokra, akik városi társadalomban élnek. Mégsem a társadalmi-gazdasági terhek és a belső fájdalom hatásáról beszélünk, hanem a zavartalan alvás új lencséjén át definiáljuk újra az emberi nehézségeket. Ha elfeledkezünk valamiről, vagy kudarcot vallunk, akkor nem ébredtünk boldogan és felfrissülve a csodálatos alvásból. A feledékenység egyik leghíresebb történetében Alfréd király a vikingek elől menekülve egy szegény parasztasszony házában lelt menedékre. Az asszony megkérte a királyt, hogy amíg ő elvégzi a feladatait, Alfréd figyeljen a süteményre, de a király gondolatai elkalandoztak, a sütemény hamuvá égett. Vajon mikor áll elő egy alvásszakértő azzal, hogy a szórakozott király a saját ajánlása ellenére nyilván nem aludt nyolc órát? Ha eleget aludt volna, nem égett volna oda a sütemény, és Angliának nem kellene a Sütimester segítségével orvosolnia az odakozmált sütemények csúfos örökségét… … …

Jegyzetek

Álomkereskedés

1 Sigmund Freud: Álomfejtés. Ford.: Hollós István. Helikon, Budapest, 2016, 225.

2 Herman Regelsberger: Das Problem des Schlafes. Springer, Berlin, 1933; Ulrich Ebbecke: „Physiologie des Schlafes”. In: L. Adler et al. (szerk.): Handbuch der normalen und pathologischen Physiologie. 17. kötet. Springer, Berlin, 1926; Paul Chauchard: Le Sommeil et les états de sommeil. Flammarion, Párizs, 1947; Otto Marburg: Der Schlaf. Springer, Berlin, 1928; és Otto Pötzl: „Der Schlaf: als Behandlungsproblem”. In: D. Sarason (szerk.): Der Schlaf. Lehmann, München, 1929.

3 Patrick Sisson: „The science (and business) of sleep”, Curbed, 2016. október 6.

4 Ian Oswald: Sleep. Penguin, Harmondsworth, 1966.

5 Robert A. Aronowitz: Making Sense of Illness. Cambridge University Press, Cambridge, 1998.

6 Dagfinn Aune et al.: „Fruit and vegetable intake and the risk of cardiovascular disease, total cancer and all-cause mortality – a systematic review and dose-response meta-analysis of prospective studies”, International Journal of Epidemiology, 46, 2017, 1029–1056.

7 Andrew Boorde: „A compendyous regyment or a dyetary of helthe” (1542). In: H. J. Deverson (szerk.): Journey into Night. Leslie Frewin, London, 1966, 173.

8 Jon Mooallem: „The sleep-industrial complex”, The New York Times Magazine, 2007. november 18.

9 William Dement: Some Must Watch While Some Must Sleep. Freeman, San Francisco, 1972, 4.

10 Robert McGraw – John Oliven: „Miscellaneous therapies”. In: Silvano Arieti (szerk.): American Handbook of Psychiatry. 2. Basic Books, New York, 1959, 1442–1582.

11 Matthew Wolf-Meyer: The Slumbering Masses. University of Minnesota Press, 2012, 147.

Köszönetnyilvánítás

Amikor belefogtam a könyvvel kapcsolatos kutatásba, sokat javult az alvásom, a végére azonban inkább romlott. A többi általam érintett témához képest az alvásról vajmi keveset tudunk, és hosszú-hosszú órákat töltöttem ébren az ellentmondások és problémák feloldásával. Nem hiszem, hogy a könyvemben sikerült megoldásokat kínálnom, de reményeim szerint feltettem néhány kérdést, és megingattam néhány bevett véleményt, hogy megértsük, többet kell foglalkoznunk az alvással és azzal, ami közben történik. Nagyon sok mindent nem tudunk még az alvásról és az álmokról, pedig nagyon izgalmas kutatási területek ezek, egészen biztosan elárulnak valamit az elménk és a testünk működéséről, valamint a kettő találkozási formáiról.

Kiemelt köszönettel tartozom Pat Blackett, Astrid Gessert, Olga Grotova és Mike Witcombe felbecsülhetetlen segítségéért a kutatás során, és mindenki másnak, aki közreműködött a könyv elkészülésében, név szerint: Josh Appignanesi, Chloe Aridjis, Devorah Baum, Susie Boyt, Lina Brocchieri, David Corfield, Vincent Dachy, Marie Darrieussecq, Bryony Davies, Jean Duprat, Elanor Dymott, Camille Germanos, Anouchka Grose, Rachel Kneebone, Hanif Kureishi, Elliot Leader, Catherine Millot, Geneviève Morel, Susie Orbach, Boika Sokolova, Eleanor Tattersfield, Kristina Valendinova, Anabelle Vanier-Clement és Jay Watts. Köszönet Julia Carne-nek, Berjanet Jazaninak, Alexandra Langley-nek, Anne Worthingtonnak és a Centre for Freudian Analysis and Research valamennyi munkatársának a 2017‑ben az álmatlanságról rendezett izgalmas és inspiráló konferenciáért. A Hamish Hamilton munkatársa, Simon Prosser éles szemű és együttérző szerkesztőként működött, Hermione Thomson pedig hasznos és informatív megjegyzésekkel segített. A Wylie-nál dolgozó Tracy Bohannél összeszedettebb és hozzáértőbb ügynökről álmodni sem lehetne, neki köszönhetően simán és zökkenőmentesen zajlott a kiadás folyamata. Köszönöm, Mary, Jack, Iris és Clem, hogy elmondtátok, mit gondoltok erről a könyvről – vagy legalábbis arról, hogy megírom –, és hogy elnéztétek nekem a házunk szinte minden szobáját elborító, alvással kapcsolatos könyveket, folyóiratokat, különnyomatokat és kézikönyveket.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és afacebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 493 339 7
ISSN 1417-6793

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0

www.interkonyv.hu