Herczeg Ferenc

Kék róka

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

SZEMÉLYEK

Pál

Cecile

Sándor

Trill báró

Lencsi

ELSŐ FELVONÁS

Előkelő nyári lakás fogadószobája a budai hegyvidéken. A lakás berendezését jómód, művészi ízlés, derűs kényelemszeretet és a házigazda konzervatív hajlandósága jellemzi. Világos kárpitok, öblös angol bútorok, kevés, de válogatott műtárgy.

Hátul íves nagy ablak, melyen keresztül a szemben — egy képzelt völgyön túl — erdős hegylejtőre látni. Az erdőben elszórt nyári lakások tornyai és tetői. Nyár van, az erdő zöld; délutáni napfény.

Balról hátul főbejárás; üvegajtó, mely az előszobába vezet. Zongora; ülőbútorok, kis asztal körül; az asztalon nyári virágok, cigaretta, gyújtó és bonbonniére.

Jobbról hátul ajtó a lakás többi részeibe. Jobbról elől kandalló, fölötte tükör. A kandalló mellett néhány szék, az egyik igen díszes, antik karosszék, amely színben és stílusban különbözik a többi bútortól.

Ebbe a székbe senki sem ül, csak Sándor.

Az első jelenés alatt a nyitott erkély ablak alatt madár énekel,

Lencsi, majd Pál.

Lencsi nem szép, de kellemes fiatal leány. Igen egyszerűen öltözik, preparandista-genre. A lénye meleg, behízelgő, kecsesen alázatos. Tudja és másokkal is érezteti, hogy ő szegény leány és hogy tudatában van alárendelt helyzetének. A főbejáraton jön, kalappal, kesztyűsen. Fekete kis retikülje van, a kisujjára akasztva rózsaszínű papírba csomagolt és arany fonállal átkötött kis vízfestményt hoz. A festmény akkora, mint egy levelezőlap. Mivel senkit sem talál a szobában, hangosan köszön, hogy magára vonja a figyelmet.

Lencsi édesen. Szép kezedet csókolom, édes Cecile néni! Szünet után szonor hangon. Alászolgája Pali bácsi! Senki nem jelentkezik. Lencsi az asztalhoz megy, gyakorlatra valló fogással kinyitja a bonbonniére-t, egy cukorkát a szájába tesz, nehányat a táskájába. Kívül beszédet hall, erre elkotródik az asztaltól.

Pál kinyitja a jobb ajtót, kis akvarellt tart a kezében, haragosan visszaszól valakinek, aki a szomszédszobában van. Engedelmet kérek, Kucsera úr, azért, hogy én professzor vagyok, nem kell még hülyének lennem! Megértett? És ha nem óhajt többet szerencséltetni, — hát: volt szerencsém! Belép, hirtelen még eszébe jut valami, amit Kucserának mondhatna, kajánul megfordul, de azután leinti önmagát, előre jön. Cili, kérlek! Megpillantja Lencsit, az arca földerül. Nini — maga az, Lencsike?

Lencsi. Nem Cecile — csak én!

Pál. Azt hittem a feleségem... Hát hogy van maga, kisleány? Régóta nem mutatta magát!

Lencsi. Rosszkor jöttem, úgy-e?

PÁL. Ugyan kérem, maga nem is tud rosszkor jönni.

Lencsi. A bácsi olyan jó, olyan nemes — és mégis vannak emberek, akik bántják. Az előbb is —

PÁL megint dühbe jön. Igen — megint Kucsera úr! Mindig Kucsera úr! Az egyetlen ember Magyarországon, aki fel tud mászatni a falra. Hanem most jól oda mondtam neki...

Lencsi. Kucsera úr — ki az?

PÁL. Festőművész. Leonardo da Ó-Buda. Elvállalta, hogy illusztrálni fogja a könyvemet...

Lencsi lelkesen. Magyarország és társországainak édesvízi hidrái? —

PÁL. Igen — Magyarország hidrái... Ma végül elhozta az első illusztrációt... Nézze meg! Odadobja neki az akvarellt. Ez egy hidromeduza akar lenni — disznóság I

Lencsi távol tartja a képet és szakértőén nézi. Bizony ez gyöngén sikerült!

Pál. Ez nem hidra, hanem egy megőrült pitypang. Kucsera úr azt mondja, ő nem tud szolgailag másolni. Mert neki egyéni meglátásai vannak. A hangulata viszi, mint a sast a szárnya. Kucsera úr sas és azért lila színűnek festi a szürke kukacot.

Lencsi. Ez egy Habarnica grisea akarna lenni?

PÁL. A bosszantó az, hogy Kucsera úr miatt megint meg fogok késni a könyvemmel. Pedig a berliniek ugyancsak sürgetik már. Minden tisztességes ország feldolgozta már a maga édesvízi hidráit — csak mi vagyunk megint hátralékban... Bizony Isten, ha az ember erre gondol, szinte szégyell kimenni az utcára... Szünet. Hallja, Lencsi, honnan tudja maga, hogy ezt Habarnica griseának hívják?

Lencsi. Hát Istenem — az ember csak ismeri hazájának édesvízi hidráit?

Pál. No igen — ez természetes — ez kötelesség... De azért mégis... Én nem tudtam, hogy a fiatal leányok nálunk ilyen tanulmányokkal foglalkoznak.

Lencsi nevet, majd becsületesen. Nem is foglalkoznak, bácsi. Engem csak azért érdekelnek a habarnicák, mert maga könyvet ír róluk.

Pál. Mert én könyvet írok róluk? Csak azért? Az álláspontja nem éppen tudományos — sőt nem is logikus... De kedves. Nagyon kedves. És reám nézve hízelgő. Maga kedves leány, Lencsi... Üljön le! Mit adjak? Egy cigarettát?

Lencsi tréjás megbotránkozással ég jelé tekint. Oh — shocking!

Pál. Hát akkor csokoládét?

Lencsi. Köszönöm — soha.

PÁL. A fiatal hölgyek szeretik a nyalánkságot.

Lencsi. A fiatal hölgyek — az más. De szegény leánynak nem jó, ha megszokja az ilyet.

Pál. Ebben már nincs igaza. Éppen a szegény embernek kell jól élnie, hogy mégis valami kárpótlása legyen az életben...

Lencsi. Na hát egyet! De csak egyet! Eszik. Tudja, miért jöttem? Gyám uram, alássan jelentem: rajztanárnő lettem!

Pál. Megint egy újabb diploma? Tyű, a ragyogóját! Ugyan hány van már a ládafiában?

Lencsi. Öt darab! Az ujjaival mutatja. Cinque! öt kutyabőröm van, de hivatalom még egy sincs.

Pál. Mindenáron magyar királyi gyermekpofozó akar lenni?

Lencsi. Valahogy csak meg kell élnem... és jó tanítónő lenne belőlem, szeretem a gyerekeket...

Pál. Aki a gyerekeket szereti, az ne legyen tanítónő,

hanem menjen férjhez. Mert egy gyerek több, mint száz gyerek.

Lencsi cseppnyi zavarral. Elhiszem... De a dolog nem olyan egyszerű... Különösen, ha az ember szegény leány...

Pál. No Lencsi, ennyire még sem kell lenézni a férfinépet 1 Hát az én feleségem nem volt szegény leány?

Lencsi némi túlzással. Cecile — az egészen más! Ö nagystílű nő, — ő arra született, hogy ragyogjon. Ő olyan szép —

Pál. A szépség tulajdonképen nem is olyan fontos kellék a házasságban, mint hinné az ember... Az ember hamar megszokja, aztán egészen mindegy, akár van, akár nincs... Azaz, hogy nem egészen mindegy... Valami kellemetlen dologra gondol. Nem egészen mindegy...

Lencsi kibontja a rózsaszínű csomagját. Elhoztam a vizsgálati dolgozatomat... Egy kis akvarell... Szeretném, ha megnézné...

Pál. Csendélet — mi? Meisseni váza őszirózsákkal és sokác kendővel... Ohohó! Hiszen ez egy Viridis! Egy Habarnica viridis — (meghatottan) és egy Ceratophylumba kapaszkodik!... Ez illusztráció! Ez illusztráció! Hogy nyüzsögnek az éhes kis csápjai... És az áttetsző opálszínek! Nahát, Kucsera úr egy állat! Lencsire néz, szünet. Lencsi — maga fogja illusztrálni a könyvemet!

Lencsi örömében tapsol.

Pál. Beszéljünk komolyan, kis leány. Hamar neki kell látni a munkának. Legjobb lesz, ha hozzánk jön lakni. Holnap lehet?

Lencsi. Holnap este! Extázisbán. Ah — dolgozni

fogok, dolgozni! És meglássa: ha svungba jövök, még jobban csinálom! Hirtelen kijózanodik. És Cecile néni —? Mit szól majd ő hozzá —?

Pál. Ő nem érdeklődik a természettudományok iránt...

Lencsi meggyőződés nélkül. Ő egy nagystílű nő — arra született —

Pál szavába vág. Hogy ragyogjon — rendben van.

Lencsi lappangó tekintettel. Cecile a városban van?

PÁL humorosan. Rókavadászaton. Egy kék róka-garniturát akar venni...

Lencsi. Jé — még mindig? Már a tavasszal is akart.

Pál. Úgy látszik, kék rókát választani nehéz dolog, nehezebb, mint férjet... Nálam nem gondolkodott olyan sokáig... Most minduntalan rátelefonál a szűcs — már egész rókakongresszus gyűlt össze Pesten... Cili célba vesz egyet, aztán meggondolja magát, aztán mást választ és megint meggondolja magát... Most megint arról van szó, hogy boa legyen vagy pélerin...

Lencsi. Imádkozni fogok, hogy a jó Isten soha ne adjon nekem kék rókát, — én megőrülnék ennyi gondtól.

Pál. Cilinél inkább a szűcsök szoktak megőrülni. Hát ilyen az élet! Két évvel ezelőtt a freudizmus járta nálunk, tavaly a golf, az idén pedig a kék róka az uralkodó csillagzat...

Lencsi. Sokat jár még ide Trill báró — az aviatikus?

Pál elkedvetlenedik. Trill? Hogy jutott most eszébe?

Lencsi. Ó csak úgy véletlenül... Tegnap láttam a Török-utcában, — ő a Török-utcában lakik — csodálkoztam, hogy a divatkirály Budapesten nyaral... Ártatlan arccal. Ámbár a bácsiék is Budapesten maradtak az idén...

Pál. Cili nem akart fürdőhelyre menni. Azt mondja: ki kell élveznünk a nyaralónkat...

Lencsi buzgón. Persze — igaza is van! Itt minden olyan szép —

Pál. Az a Trill, az aviatikus, egyáltalában nem jár már ide... (Diszkrétül.) Azt hiszem, történt valami közte és Cili közt...

Lencsi mohón. Ugyan —?

Pál. Azt hiszem, Cili egész csendben kiadta az útját... Az ö előkelő, arrogáns modorával... Nevet. Ehhez ő nagyon ért!

Kívül csengetés, a csengő egyszer hosszan, aztán röviden és megint hosszan szól.

PÁL meglepetten. Ohó? Mi ez? Mi ez?

Lencsi. Jé! Hiszen így Sándor szokott csöngetni...

Pál. De hiszen ő Svájcban van! Svájcban! A csöngetés ugyanúgy megismétlődik.

Pál kisiet az előszobába. Meglepett kiáltások, vidám üdvözlés a szín mögött, mint: »Hát igazán te vagy?« »Nem kaptad meg a levelemet?« »No de ilyen meglepetés!« Lencsi, mialatt magában van, fölveszi Pál égő cigarettáját az asztalról, kettőt szippant, majd visszalopja a helyére.

Lencsi, Pál, Sándor.

Sándor Pállal balról jön. Program szerint meg kellett volna még néznem a Rhőne-gleccsert... de azután egyszerre nagyon megcsömörlöttem az egész alpesi panorámától, — főleg azoktól a gleccserektől! Kezet ad Lencsinek. Lencsi nagysád, szereti a gleccsereket?