A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kerry Daynes: The Dark Side of the Mind – True Stories From My Life As A Forensic Psychologist

First published in Great Britain in 2019 by Endeavour, an imprint of Octopus Publishing Group Ltd, London

Fordította Fehér Tamás

Copyright © Kerry Daynes, 2019

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Fehér Tamás, 2024

Minden jog fenntartva

Tartalom

A szerző jegyzete

Előszó

1. Szörnyveszély

2. A nagyfiúk nem sírnak

3. Áldozathibáztatás

4. Színlelés

5. Vajákosok és agymosók

6. Erőfitogtatás

7. Sértések és sérülések

8. Macsóvilág

9. A hiányzó ujj esete

10. Fő a biztonság

11. Részeink összege

Utószó

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

A SZERZŐ JEGYZETE

Az itt olvasható történetek törvényszéki pszichológus pályafutásom alatt gyűjtött emlékeimből és tapasztalataimból táplálkoznak. A neveket és az egyéb beazonosításra alkalmas részleteket megváltoztattam, hogy védjem az ártatlanokat, valamint azokat, akik végül bűnösnek bizonyultak; és nem utolsósorban saját magamat is. Már így is éppen elég időt töltök tárgyalótermekben.

Anyámnak, Apámnak és Nővéremnek

Ha sokáig pillantasz a mélységbe,

a mélység is beléd pillant.

Friedrich Nietzsche

(Tatár György fordítása)

ELŐSZÓ

Van úgy, hogy mi segítünk a pácienseknek a tisztánlátásban, és van, hogy ők segítenek nekünk.

Maurice már a nyolcvanas éveit taposta; magas, ösztövér alakját úgy megnyomorította az ízületi gyulladás, hogy messziről egy bütykös, vén galagonyafára emlékeztetett – egy olyanra, amit Simon Cowellnek öltöztettek be, a magas derekú nadrágjával meg a szűk, fehér pólójával. Mindehhez még üvegszeme is volt; félig mindig a semmibe révedő tekintete csak növelte figurája általános aszimmetriáját.

Nem szerepelt a pácienseim között, de már jó ideje lakója volt annak a zárt mentálhigiénés központnak, ahol végzős pszichológusként épp csak elhelyezkedtem. Maga a létesítmény egy nyomasztó észak-angliai város peremkerületében állt, egy kiterjedt és lepusztult lakótelep szélén – nyugodt lélekkel adományozhatjuk hát neki a zord jelzőt.

Hacsak nem utaltak már be titeket a mentálhigiénés törvény értelmében egy ilyen intézménybe, bizonyára most nehéz elképzelnetek, mi különbözteti meg ezeket a jó öreg börtönöktől. A legfőbb eltérés a „vendégekkel” szembeni bánásmódban mutatkozik. A börtönök esetében az elsődleges célkitűzés a közösség védelmének biztosítása. A zárt kórházakban viszont a lehető legkevesebb korlátozással igyekeznek élni, hogy fenntartsák az együttműködés szellemét; nem annyira a négy fal között tartás, mint inkább az aktív gondoskodás a cél. A börtönben raboskodókhoz hasonlóan az embereket itt is megfosztják szabadságuktól, és saját magukra, vagy még inkább másokra veszélyesnek tekintik őket, ám a lakókörnyezet számos kisebb, szinte már otthonos részre tagolódik, közösségi terekkel; még az sem példátlan, hogy az ápolószemélyzet együtt ebédel a páciensekkel.

Így ment ez a Milton Ward azon szárnyában is, ahová a legtöbb kedden és csütörtökön átruccantam, hogy az ebédszünetemet az intézmény lakóival, köztük Maurice-szal töltsem.

A Maurice-ról szóló pszichiátriai jelentés több ízben is említi, hogy „szexuális szadizmustól szenved”. Nem kerülte el figyelmemet a „szenved” szó iróniája; a szexuális szadisták ugyanis felfokozott nemi gyönyört éreznek mások fájdalma, megaláztatása és kétségbeesése felett, vagy szimplán egy másik ember megkínzása útján. Ám ne vegyük ezt egy kalap alá a kísérletezős elfenekeléssel, vagy a még annál is kínosabb latexruhás dominabohóckodással. A szexuális szadizmus csak akkor minősül rendellenességnek – és hát mi nem minősülhet annak manapság –, ha az illető olyasvalakin elégíti ki a vágyait, aki ebbe nem egyezett bele. Ami persze felveti a kérdést: ki is szenved itt tulajdonképpen?

Maurice esetében a rendellenesség egykor annyit jelentett, hogy imádott félreeső helyeken ólálkodni, majd legintimebb testrészét figyelmeztetés nélkül előrántani gyanútlan lányok és hölgyek előtt. Az áldozatok arcára kiülő döbbenet és undor tökéletes szexuális örömforrás volt számára. Hajlama erre az igencsak alacsony rendű izgalomra már fiatal korában börtönbe juttatta egy rövid időre, ám nem túl meglepő módon ez a legkevésbé sem tántorította el a folytatástól. Szabadlábra kerülése után a mániája odáig fajult, hogy végül két női holttestet találtak az otthonában; mindkettőn számos, különböző mélységű szúrt sebet ejtettek, elsősorban a mellek környékén – egy alapos és kísérletező kedvű szadista nyomai. A zárt osztály állandó lakójaként Maurice immár nem ólálkodik sehol. Soha többé.

Azon a kedden, mikor épp a kis melléképületben ebédeltem – levest némi zsömlével –, Maurice mögém lopakodott, majd – szó szerint – egy szempillantás alatt az üvegprotézisét egyenest a Heinz paradicsomlevesembe pottyantotta. Mielőtt felfogtam volna, mi történt, már tele is voltam vérvörös pöttyökkel, és a levesem kifejezéstelen tekintettel bámult vissza rám.

Mivel még csak 24 éves és meglehetősen zöldfülű voltam, egy pillanatra elvesztettem az önuralmamat, és pontosan azt a reakciót szolgáltattam Maurice-nak, amelyben reménykedett: elsikítottam magam és felpattantam a székemről, miközben amúgy is sápatag arcom még pár fokkal fehérebbre váltott. De hát ki ne akadna ki, ha egy szemgolyót találna a levesében?

Noha már előzőleg is tudtam Maurice műszeméről, most kiderült: ha látsz egyet a levesedben lubickolni, az agyad ösztönösen valódiként fogja azonosítani. Valaki más kocsonyás testrészeként. A racionális megfejtés – mármint, hogy az ott az ételedben nem egyéb, mint egy üveggolyó – csak később üt be, mikorra te már teleüvöltötted az egész épületet.

Futólag az arcába néztem – sötét üreg tátongott a protézise helyén, egészséges szeme pedig érdeklődve figyelte a reakciómat –, és még elcsíptem egy kis vigyort, miközben egy férfi ápoló kituszkolta az étkezőből. Én pedig korholni kezdtem magam: ez a göcsörtös vénember épp most csinált bolondot belőlem.

Mindez klasszikus példája volt annak a viselkedésnek, amikor a delikvens korlátozott környezetben is megkísérli átélni azt a kielégülést, amelyet korábban bűntettek elkövetésével ért el. Maurice számára az élvezet abban rejlett, hogy egy testrészének megvillantásával képes domináns helyzetbe kerülni, avagy rémületet és undort varázsolni a legközelebbi nő arcára – és ezt, már amennyire az intézmény szabta korlátok közt lehetséges volt, most sikeresen meg is valósította.

Rendkívüli módon feszélyezett, hogy aznap ilyen ostobán besétáltam Maurice csapdájába. Ám ez az epizód hozzásegített, hogy megértsek valami nagyon fontosat a hivatásról, amelyet épp csak elkezdtem gyakorolni. Mert hogyan is oldjunk meg egy ilyesfajta problémát? A Maurice által megszemélyesített talány, és a mód, ahogy reagáltam rá – ez a valódi kihívás a törvényszéki pszichológiában, amelyet nap mint nap gyakorlok.

Néhányotok számára talán kézenfekvőnek tűnik, hogyan kellett volna elbánni Maurice-szal: nyilván zsebre kellett volna vágnom az üvegszemét, nem igaz? Ám ebben a történetben nem én vagyok a szadista; sem feladatom, sem pedig vágyam, hogy büntessem vagy megalázzam az embereket, akikkel dolgozom. Mi több, a protézis elkobzása nem oldaná meg a valódi gondot: Maurice kényszeres vágyát a sokkolásra és az abból kicsikarható szexuális élvezetre. Ha elvennénk tőle a műszemét, Maurice késztetései megtalálnák a módját, hogy más úton nyilvánuljanak meg. És arról se feledkezzünk el, hogy egy ember testrészének eltávolítása, legyen az csupán protézis, meglehetősen kényes emberi jogi kérdéseket vetne fel.

Egyesek most nyilván azt gondolják, hogy egy helyiségben ebédelni olyasvalakivel, mint Maurice, eleve felhívás volt keringőre. Miféle idióta falatozik együtt egy elítélt szexuális bűnözővel, és aztán lepődik meg azon, hogy az „szemet vet rá”? Csakhogy ez az érvelés az áldozatra (jelen esetben rám) helyezi a terhet, hogy változtasson viselkedésén – vagyis találjon más helyet, ahol ebédelhet. Az én munkám azonban az, hogy segítsek a Maurice-hoz hasonlóknak, hogy ők változtassanak a viselkedésükön. Emellett az ilyesfajta késztetések elfojtása azáltal, hogy megvonjuk azok tárgyát (ami Maurice esetében a nőktől való teljes elkülönítést jelentené), még nem szükségszerűen szünteti meg magát a vágyat; valószínűbb, hogy csak még tovább szítaná.

„Botok, kövek csontot törnek”, ám a szemgolyó az ebédemben legfeljebb csak akkor veszélyes, ha véletlen lenyelem. Aznap a saját káromon tanultam meg, hogy a leghatékonyabb módja az effajta nemkívánatos viselkedés elhárításának – feltéve, hogy biztonságosan megtehető, márpedig esetemben erről volt szó –, ha semmiféle érzékelhető reakciót nem adunk rá. Minden kisgyermekes szülő megerősítheti ezt – ez a behaviorizmus, avagy a viselkedés-lélektan egyik első leckéje. (A viselkedéskutatók egységes álláspontot képviselnek a „természet vs. nevelés” vitában: ragaszkodnak hozzá, hogy mindannyian üres, fehér lapként születünk, és csakis azért csinálunk bármit is, mert eltanuljuk másoktól, és aztán annak függvényében tartunk ki az ellesett viselkedés mellett, hogy azt mások mennyire büntetik vagy jutalmazzák.) És mint ahogyan azt az összes kisgyermekes szülő megint csak tanúsíthatja: nem produkálni a másik által olyannyira vágyott reakciót – ez az egyik legnehezebben kivitelezhető hozzáállás.

Miután Maurice-t kivezették a teremből, és a szívem is kezdett normális ritmusban verni, rádöbbentem: ha bármire is akarom vinni ebben a szakmában – ha valaha is meg akarom találni a legjobb megoldást a betegeim problémájára –, akkor ideje megtanulnom uralkodni a saját érzelmi reakcióim felett. Le kell küzdenem az egyébként természetes, ösztönös undoromat az ilyen felkavaró viselkedéssel szemben, és továbblépni, mintha mi sem történt volna.

Félre kell tolnom a szemgolyót, és kanalaznom tovább.

*

A Maurice társaságában elköltött ebéd persze csak egy volt a számtalan extrém élmény közül, amelyet törvényszéki pszichológusként húszéves pályám során átéltem. Dolgoztam a társadalom legzűrösebb, legnyugtalanítóbb bűnelkövetőivel – börtönben, kórházban, tárgyalóteremben és rendőrkapitányságon, olyan környéken és közösségekben, akár a tiétek. Olyan tapasztalatok voltak ezek, amelyek visszavonhatatlanul megváltoztatták a világlátásomat.

Néha úgy említenek, mint „kriminálpszichológust”, ami nagyjából úgy hangzik, mintha a maffiától kapnám a fizetésemet. Valójában vajmi kevés közöm van a kriminológiához, vagyis a bűnözési tendenciák elemzéséhez és a bűnmegelőzéshez. Egy másik dolog, amihez nincs közöm, az a detektívmunka (nem viszek földre menekülő gyanúsítottakat), valamint a patológia (nem trancsírozom holttesteket, bár egyszer egy sorozatgyilkos megmutatta, hogyan kell akkurátusan miszlikre szedni egy pulykát).

Minden bűntényt emberek követnek el, emberek ellen. A törvényszéki pszichológia róluk szól.

Munkám jelentős része abból áll, hogy csökkentsem az újraelkövetés veszélyét azoknál, akik egyszer már bűnöztek, ezzel járulva hozzá a társadalom biztonságához. Ehhez a pszichológia tudományos módszereit alkalmazom, és megpróbálom feltérképezni a bűntett mögött húzódó mentális folyamatot. A pszichológus számára a kihívás ezután jön: olyan lépéseket kell eszközölnie, amelyek segíthetnek az elkövetőnek változtatni a viselkedésén, hogy végül új életet kezdhessen törvénytisztelő állampolgárként. Ez a szent grál. Ennél is gyakrabban adok tanácsokat arra nézvést, hogy miképp reagáljunk megfelelően és biztonságosan az extrém viselkedések egész tárházára, a gyújtogatástól a gyermekgyilkosságig. Szakvéleményem és tanúvallomásom egyaránt segíti a bírók és az esküdtszék, a szabadlábra helyezési bizottságok, a rendőrségi és elmeorvosi stábok munkáját – vagyis olyan döntések meghozatalát, melyek mélyrehatóan befolyásolják az emberek életét.

Olyan szerep ez, mely groteszk módon beékelődött a büntetőjogi igazságszolgáltatás és a mentálhigiénés ellátás közé. Ezek a túlterhelt és már alapjaikban elfuserált intézmények zsémbes párost alkotnak: már mindketten öregek és zavarodottak, akár a nagyszülők Roald Dahl Charlie és a csokigyárában, akik kénytelenek egy ágyon osztozni, mert már túlságosan lestrapáltak ahhoz, hogy kikászálódjanak belőle.

Szeretem „ügyfélnek” nevezni azokat, akikkel dolgozom. Némelyeknek ez talán irritálóan píszínek hangzik, mintha csak manikűrös lennék, és nem törvényszéki pszichológus, de számomra ez egy olyan tiszteletteljes esernyőfogalom, amely képes lefedni mindazon emberek változatos sokaságát, akikkel kapcsolatba kerülök. Megkerülhetetlen tény, hogy ügyfeleim jó része férfi, ám olykor-olykor nők is akadnak. Egyaránt dolgozom áldozatokkal és elkövetőkkel; és bizony gyakran derül fény arra, hogy életük bizonyos szakaszaiban ügyfeleim mindkét szerepet betöltötték.

*

Az emberekben mindig is élt valami morbid vonzódás a bűnesetek és a bűnözők irányába – a Hasfelmetsző Jack kilétét firtató teóriáktól egészen Steven Avery megkérdőjelezhető elítéléséig –, főleg ha az elkövetők a társadalom legszentebb értékei ellen vétenek, vagy olyan brutálisan erőszakos, esetleg szexuális bűncselekményt követnek el, amely a többség számára egyszerűen felfoghatatlan. Számunkra, akik a szabálykönyv szerint játszunk, kevés dolog lehet lebilincselőbb, egyszersmind borzasztóbb, mint azok cselekedetei, akik ezt a könyvet darabjaira tépik. Nincs mit csodálkozni azon, hogy a híradó és a tévéműsorok csordultig teltek a törvényen kívüliek történeteivel – szemlátomást képtelenek vagyunk betelni ezekkel.

Ám igen gyakran ezek a történetek a teljes sztori egy apró fejezetére fókuszálnak csupán. Mesélnek magáról a bűntettről, az azt követő nyomozásról és perről, a bűnösnek talált személy elítéléséről; ám hogy mi történik ezután, arról jószerivel sosem esik szó, mintha csak az elkövető, tetteinek következményeivel együtt, egyszerűen kitörlődött volna az univerzumból. Csakhogy az élet ezzel nem ér véget – sem az elkövető, sem a családja, sem az áldozatok számára. Meg kell tanulniuk a halálukig együtt élni a történtekkel. A pszichológus számos ponton csatlakozhat ehhez a történethez, de legtöbbször azután lép színre, hogy a törvényszék elvégezte a dolgát, és a média és a nyilvánosság érdeklődése is megcsappant; legtöbbször ekkor válunk fontos karakterré ebben a narratívában.

Ehhez a könyvhöz olyan történeteket választottam, melyekről nagy valószínűséggel nem olvastatok az újságokban. A törvényszéki pszichológus mindennapi munkájáról szólnak, annak frusztráló, konfliktusokkal terhelt, de nagy ritkán azért felemelő valóságában.

Többféle oka is van annak, hogy pont ezeket a sztorikat válogattam össze; egyesek szívszaggatóak, mások dühítőek, megint mások pedig egyszerűen csak különösek. Ami összeköti őket, az a kétségbevonhatatlan és személyes hatásuk, valamint a bepillantás, amit közös emberi mivoltunk szélsőségeibe nyújtanak.

Az egyik leggyakoribb kérdés, amit az emberek feltesznek nekem – legyen szó akár a taxisofőrről, akivel aznap utaztam, vagy a bíróról, aki a szakvéleményemet kérte –: „Mi a nyavalya van ezekkel az emberekkel?” Bárhogyan is fogalmazzák meg, valahol mindenki erre a kérdésre keresi a választ. Mi mehetett annyira félre valakiben, hogy ilyen bűnöket képes elkövetni? Mert hogyha tudjuk, mi a baja valakinek, akkor azonnal tudjuk a gyógymódot is, nem igaz? Vagy ha megjavítani éppenséggel nem is tudjuk, akkor elzárjuk őket, távol a veszélyes helyzetektől.

Sokáig – túlságosan sokáig – tartott, mire rájöttem: nem a jó kérdést tesszük fel.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 363 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License