Júliának

Előszó

A kedves olvasó Harsányi Zsolt (1887–1943), a két világháború közötti korszak népszerű történelmi regények írójának Petőfi című művét tartja a kezében. Eredetileg 1934-ben jelent meg ez a munkája, de ezt 1932-ben már megelőzte egy, Az üstökös című regény, amelynek jelen kiadásunk voltaképpen egy rövidített változata. Ugyanakkor az olvasó semmit nem veszít azzal, hogy Harsányi jelentősen meghúzta eredeti művét – amelyből leginkább az aprólékosan elmesélt, és máshonnan is megismerhető eseménytörténet maradt ki –, mivel így sokkal célratörőbbé tette. A cél pedig nem volt más, mint Petőfi Sándor hiteles lélek- és jellemrajzának megalkotása. Harsányi mindenben ragaszkodott az akkoriban elérhető forrásokhoz, sokszor szó szerint, a korabeli szóhasználatot idézve támaszkodik azokra: a kortársak visszaemlékezéseire, levelekre, naplóbejegyzésekre, kritikákra. Harsányi Petőfije mégsem a tudósok száraz tényekből felépített, iskolás költőfigurája, hanem nagyon is hús-vér emberként elevenedik meg a szemünk előtt, zsenialitásával, hevességével, és ami különlegessé teszi ezt a művet: hibáival, tévedéseivel együtt. Harsányi nem engedett a korban már burjánzó Petőfi-kultusznak, és nem idealizálta a költőt. (Gondoljunk csak bele, kendőzetlenül megírta, hogy Petőfi a Júliával való nagy szerelmének ébredése idején bizony megkérte Prielle Kornélia színésznő kezét Debrecenben.) Valószínűleg ez az oka, hogy 90 év után ez az első kiadása az 1934-es regénynek, hiszen ki szeretné, ha egy idealizált bálvány valóságos és ezért gyarlóságoktól sem mentes emberként elevenedne meg a szeme előtt…

Harsányi Zsolt Petőfije egy alacsony sorból zsenialitása révén a legmagasabb társadalmi megbecsültségig jutó tehetség lélekrajzát adja, annak végtelen öntudatával, féktelen indulataival és bizony kétségeivel, tépelődéseivel együtt. Petőfi korszakokon átívelő hatásának és sikerének titkát kutatja a szerző, és azt hisszük, meg is találja, amikor az egyszerű nép fiaként mutatja be azzal, hogy a valódi tehetség minden társadalmi, politikai, származásbeli akadályt képes áttörni, és ki tud bontakozni. Talán ezért lehet Petőfi máig hatóan mindannyiunk számára példa: ha neki sikerült, mindenkinek sikerülhet…

Jelen kiadásunkban csak néhány apró, Harsányi korában még nem ismert információval egészítettük ki Petőfi élettörténetét, illetve itt-ott korrigáltuk Harsányi tévedéseit. Jegyzeteink a könnyebb érthetőség kedvéért a korabeli, mára elavult vagy idegenné vált szóhasználatot magyarázzák, illetőleg a kor néhány talán kevéssé ismert szereplőjét mutatják be. Az idegen nyelvű betétek fordításával is a gördülékenyebb olvasást szeretnénk elősegíteni. A szöveg helyesírását ugyanilyen okokból modernizáltuk, ami főleg a központozást és a hosszú/rövid magánhangzókat érinti. A Harsányi által gyakran pontatlanul idézett Petőfi-versek részleteit korrigáltuk, de mivel maga a szerző sem tördelve illesztette a regénybe, mintegy Petőfi megidézett gondolataiként használva ezúttal a verssorokat, mi sem állítottuk vissza az eredeti megjelenésnek megfelelően tördelt formát.

I.

Az asztalon lobog a mécs. Gyenge világa alig észrevehető árnyékokat suhantat és imbolyogtat a falon. Az udvarra néző ablakok két kobaltkék négyszögén betekint a derengő téli reggel.

– Mennyi idő lehet mán? – kérdi egy görcsös ásítástól gyötrött hang, öregasszony hangja.

– Fertály{1} hét – felel egy másik asszonyi szó –, vagy még annál is több.

– Mennyen oda az ajtóhoz, oszt hallgasson be.

Az egyik asszony feltápászkodik. Nehéz, nagy test, csak úgy feszül rajt a ködmen, amit idebent sem tett le a fűtött szobában. Meg kell hajolnia, mikor kimegy, mert a szegényes földes szoba ajtaja alacsony. Pár perc múlva ugyanúgy meghajolva visszatér a konyha felől, miután a túlsó szoba ajtajánál küldetését végezte.

– Gondolom, szunnyadnak. Csend van. A gyerek se sír. Benyitni nem akartam, mert még felserkennek. De Leskáné bent van, majd kiszól, ha valami nincs rendjén.

Két asszony bólint rá. A hírhozó megint leül, a szék nagyot reccsen a hatalmas test alatt. A sarokban, ahová már semmiképpen nem hatol el a mécs gyenge világa, valami fekete csomó szepeg a sötétben. Kurtákat szív az orrán, két kurtát és gyorsat egymás után, ahogy a csendesen sírdogálók szokták. Juli az, a kis szolgálólány. Nem hajtja most munkára senki, a nagy aggodalom komor virrasztásának ünnepe van most. Csak bóbiskolnak és hallgatnak az asszonyok, vörös szemhéjuk az égő fáradtságot mutatja. Egyformán merednek bele a mécs lángjába, amely olykor sercen egyet, és az égő faggyú nehéz szagát keveri a szoba dohos levegőjébe.

Egyszer csak csoszogó lépések hallatszanak a konyha felől. Csak itt a konyhán lett hallható a közelgése annak, aki jött; odakint az udvaron térdig ér a hó. A virrasztó asszonyok felrezzennek. A legöregebb, de leggyorsabb már fel is pattan, és sietve néz ki a konyhára. Kiszól, a nyitott ajtó kilincsén a keze.

– Maga az, Oraveczné? Csendesen, a jó isten áldja meg. Be ne nyisson amoda, mert bajt csinál. Erre győjjön, itt vagyunk.

Ködmenbe, hárászkendőbe{2} bugyolált menyecske lép be a szobába. A téli reggel frissét hozza magával.

– Agyonisten jó reggelt.

– Fogaggyisten – morogták rá az üldögélők.

– Hát magok itt ülnek?

– Itt ám, reggel két órától, jómagam tegnap estétől.

– Hát beszéjenek mán: él-e, hal-e Petrovitzné? Megél-e a kisgyerek?

Leteszi a hárászkendőt az újonnan jött asszony, letelepszik a búbos kemence padkájára, mert több szék nincs a szobában. És kíváncsian várja a mesét. De a testes, nagy asszony előbb maga kérdez:

– Maga nem volt itthon, úgyi?

– Nem, a sógoroméknál karácsonyoltam a Sárközön. Az éccaka gyöttem csak, mert újév napját még megváratták velem. Hallom osztán az uramtól, hogy mi az ujság. Beszéljenek mán: Hogy van Petrovitzné?

Az egyik asszony még beszélni is fáradt. Amit máskor a világért nem tenne, rábízza a másikra:

– Beszéljen maga, Dingáné.

A hatalmas termetű asszony rá is kezdi:

– Hát az úgy volt, hogy szilveszter este még nálam volt szegény. Átjött egy szóra, osztán igen soká beszélgettünk, egész élete folyását elmonda. Lehetett valami tizenegy óra felé, mikor egyszer csak sápadozott, sziszegett, rosszul volt. Indult is hazafelé. Becsuktam a kaput utána, de még vissza se értem a házba, mikor hallom, hogy kiáltja a nevemet. Jézusmária, futok vissza, nyitom a kaput, hát szegény ott fekszik a hóba, jártányi ereje se volt már neki. Felsegítem, hozom ide haza, mondom az urának: hamar Petrovitz, hallja-e, rosszul van a felesége. Ezt a Julit mindjárt szalajtottam, verje fel Leskánét, hívja el hamar. Kevéssel azután, hogy a toronyőr elkiáltotta az éjfelet, szaladok ki ebbe a szobába, mert itt járkált lesfel Petrovitz, de igen felindulva, no Petrovitz, mondom neki, fia van kendnek. Nem láttak még magok olyat, azt gondoltam a mészárosról, hogy Isten elvette az eszit. Rohan be, nekiesik az asszonynak, fogja a kezit, a gyerek bőg torkaszakadtából, akkor annak esik neki, alig tudtuk Leskánéval visszatartani, még megropogtatta volna bolond nagy örömibe azt a kis porontyot, akkor megint az asszonynak esik, osztán csak hebegi, hogy azt mondja: „fiunk van, fiunk van”, akkor sírva fakad, elkezd táncolni abba a kis szobába, mint a háborodott. Mert már ötéves házasok voltak az őszön, osztán esztendőkön át hiába imádkoztak a jó Istenhez, hogy gyereket adjon nekik. Méghozzá Petrovitz mindig mondogatta volt, hogy neki csak fiúgyerek kell, hát innen volt a nagy öröm. De biz a’ nem sokáig tartott. Reggel felé Petrovitzné olyan rosszul lett, hogy mán a szót se értette. Leskáné borecetet szagoltatott vele, arra se eszmélt. A kisgyerek is olyan csenevész kis jószág lett, hogy csak néztem mindig, fog-e még élni a következő órába. Reggel hat óra tájon osztán kihíttam ide Petrovitzot, mondom neki: hallja-e, meg kéne keresztelni ezt a csöpp jószágot még ma, mert igen hitványka, ha a jó Isten úgy rendelte volna, hogy meg ne maradjon, mán csak ne hagyjuk pogánynak elmenni. No, lelkem, látta volna ezt a marha erős embert, csak nekidőlt a falnak erre a szavamra, akár a zsák. Nem is szólt semmit, csak bólogatott, hogy csináljam, ahogy akarom. Így osztán tegnap, újév napján elvittük a kisfiút keresztelni. Útközben már azt hittem, hogy meghalt, mert igen csendes volt, de a templomban, mikor kibontottam, óbégatni kezdett megint. A nagytiszteletű úr is igen csóválta a fejét, mikor keresztelte, mert ő is látta, hogy nem igen él meg a gyermek. Én voltam ott, meg az uram, meg a főtisztelendő úr két gyereke, mert Petrovitznét régtől ismerik, lánykorába cseléd is volt nálok, mikor a főtisztelendő úr még maglódi pap volt. Meg még aztán Viczián János volt a keresztelőn, meg Kovácsay Zsuzsánna. Én osztán mindjárt lefeküdtem aludni, de estefelé megint átgyöttem, azóta itt virrasztok. No, most mán tud mindent.

Aggodalmas arccal lépett be a mészáros. Hazasietett a legelevenebb munka idején, mert nem volt nyugvása. Közepes termetű, széles vállú, testes, szőke ember volt, feltűnően vörös arcú. Kurta, zsinóros dolmány volt rajta, báránybőr kucsma a fején. Nem is köszönt, csak gondterhelt orcával kérdezte:

– Mi van odabe?

– Nyugton vannak. A kis Petrovitz is alszik.

A mészáros idegesen, türelmetlenül felkapta a fejét. Ideges volt, mert két napja nem aludt már.

– Kértem mán magát, komámasszony, hogy ne mondana engem Petrovitznak, Petrovics a nevem, magyar ember vagyok én.

– Ne haragudjon, komámuram, mikor idegyött, Petrovitznak esmertem meg, osztán rájár az ember szája. De majd vigyázok.

– Mindegy az – vetette oda szelesen Oraveczné. – Petrovitz vagy Petrovics.

– Nem mindegy – mordult rá nyersen a mészáros. – Megbeszéltem én ezt Raksányi jegyző úrral is. Eddig Petrovitz voltam, de most mán Petrovics vagyok, jól jegyezzék meg. És a fiam, az a kis Petrovics.

Ezt már csendesebben tette hozzá, ellágyult hangon, ahogy a gyereket említette. És rögtön utána saját arca is olyan lett, mint egy kisgyereké. Az apák rendes arckifejezése ez olyan háznál, ahol a gólya járt látogatóban. A tehetetlen aggodalom, a végzetnek való kiszolgáltatottság kifejezése ez, és a férfiembernek az önkéntelen szégyenkezése, hogy az apai örömért, amelyet kap, nem ő fizet szenvedéssel, hanem más, aki legközelebb áll hozzá. De hirtelen a harmadik arckifejezés jelent meg a mészáros vörös ábrázatán, a kapkodó izgalomé, mert ebben a pillanatban élesen hasított bele a fülledt és faggyúszagú csendbe egy vékony csecsemőordítás.

Úgy, ahogy voltak, valamennyien rohantak be a konyhán keresztül az utcai szobába. Elül az apa, utána az asszonyok.

Bent most gyújtott világot Leskáné, tekintélyes, derék asszony, maga is pap felesége. S a felderengő világosságnál feltűnt a fiatal anya arca a vánkoson. Viaszsárga arc volt, gyötrött, szenvedő, de szelíd és kedves. Az ágy lábánál a bölcsőben óbégatott a csecsemő. Ahogy Leskáné kivette a kis porontyot a bölcsőből, az apa önkéntelen mohósággal, remegő kezek mozdulatával nyúlt utána.

– Ne nyúljon hozzá! – kiáltott Leskáné. – Dingáné lelkem, készítsen forró vizet a kis teknőbe, Oraveczné lelkem, verje csak fel a kis ágyneműt a bölcsőben, egy-kettő, te meg, kis poronty, maradj nyugodtan.

Leskáné tett-vett, szorgoskodott. Ő értett legjobban egész Kiskőrösön az ilyen csecsemődolgokhoz. Mialatt parancsokat osztogatott, és ki-ki engedelmesen, serényen ugrott a parancsot teljesíteni, az apa odalépett az ágyhoz. Szólni szeretett volna a feleségéhez, de nem találta a szót. Csak rátette némán a hidegről érkezett fagyos kezét a fiatal anya homlokára. Az asszony olyan mozdulatot tett, mintha a férfikezet a maga kezével még erősebben oda szeretné szorítani a forró homlokára, de olyan gyenge volt, hogy mozduló keze tehetetlenül hullott vissza a takaróra.

– István – mondta alig hallhatóan –, úgy-e, nem fogok meghalni?

A mészáros megrendülten és riadtan simogatta a homlokot, és nem mert válaszolni, mert tudta, hogy ha most szólni próbál, rögtön elsírja magát. Ehelyett kétségbeesett segélykéréssel nézett Leskánéra. Az a sivító csecsemővel foglalatoskodott, de megérezte a pillantást. Hangosan válaszolt, csak úgy oldalfélt:

– Ne beszéljen szamárságokat, Petrovicsné. Jön-e mán az a teknő?

Jött a teknő, gőzfelhőt árasztott belőle a forró víz. A sürgölődő Leskáné belebotlott a mészáros lábába.

– Menjen ki, Petrovics, az isten áldja meg, ne legyen itt láb alatt!

– Igen, de beszélni szeretnék a nagytiszteletű asszonnyal.

– Menjen ki járkálni a ház elé, levegőztesse a fejét, hiszen majd eldől az álmosságtól, majd kiszólok.

A mészáros az ajtóból még visszanézett. Ott feküdt a fej fehérfőkötősen, szénfekete hajával a rózsaszínű vánkoson. És ott sivalkodott Leskáné kezében a kis jószág, csúnya, vörös kis rúgkapáló valami. Az ajtó becsukódott és elvágta a sivalkodást. A mészáros kiment a ház elé, ott álldogált tanácstalanul. Szórványosan jöttek-mentek már az emberek, nyolc óra felé járt az idő.

– Agyonisten jó reggelt! – köszöntött rá egy ember. Makovinyi borbélymester volt ez, annak a háznak a tulajdonosa, amelyet a mészáros lakásul bérelt.

– Jó reggelt magának is.

– Ippen magához igyekszek. Hogy van az asszony meg a kisfiú?

Nagyot sóhajtott a mészáros. Hogy nagy izgalmát leplezze, torz módon elvigyorodott.

– Azt szeretném tudni én is. Itt várom az ítéletet a ház előtt. Leskáné majd megmondja.

A borbély zavarba jött. Nem tudott mit mondani. Maradni is kényelmetlennek tetszett előtte, elmenni is. Nem szólt semmit, csak rugdosta a csizmája orrával a havat, ahogy ott álldogáltak. A mészáros felnézett. Jobbról a luteránus templom, balról a katolikus templom meredt a szűk köz mentén az égnek. De ő csak nézte, nem látta a világot. Száz akkora tornyokat is hiába nézett volna révedező, üres tekintetével. A szíve úgy dobogott, mint a kalapács. Egy arra haladó öreg tót köszöntötte:

– Dobre rano, pan Petrovics.{3}

Nem hallotta, nem felelt. Csak arra neszelt fel, mikor bentről egy női hang a nevét kiáltotta. Szó nélkül faképnél hagyta a borbélyt, hanyatt-homlok rohant befelé.

– Nem akartam odabent beszélni – mondta Leskáné a konyhában –, mert az asszony nem is tudja, milyen rosszul volt. Hát úgy nézem a dolgot, Petrovics, hogy megmarad az asszony is, a gyerek is.

A mészáros felhördült. Valami értelmetlen, vad hang tört ki belőle. Már rontott is befelé a szobába. Az asszonyok nem voltak bent, odaát cihelődtek, hogy készülődjenek hazafelé. A csecsemő ott volt az anyánál. Reggelizett. Az anya szelíd arcán halvány mosoly derengett. A mészáros széket húzott az ágyhoz, és nézte őket. Boldogan vonagló szájjal motyogta:

– Sándor… Petrovics Sándor…

Aztán elmosolyodott, és sírósan, tréfásan a feleségére nézett:

– Ez nem lesz mészáros. Ez pap lesz. Petrovics Sándor…

És hirtelen felszabadult, boldog sírással tette le a fejét a párnára, a fiatal anya főkötős feje mellé.

II.

Nem halt meg sem az anya, sem a csecsemő. A mészáros boldog volt, még azon az áron is, hogy a gyerek nagyon vézna kis poronty lett, az anya meg folyton göthösködött.{4} Dajkát kellett fogadni a kis Sándorhoz, mert a beteg mészárosné nem tudta táplálni.

De tellett a dajkára. Petrovics szorgalmasan megfogta a dolog végét. Hajnalban kelt, keményen dolgozott a székállólegénnyel{5} egész nap, ha ugyan nem rázatta magát szekérrel, hogy marhát nézzen valahol. Egy tavaszi alkonyon, mikor hazament, két ismerős jött vele.

– Bort az asztalra – rendelkezett a gazda –, aztán neki látni a konyhának, mert a kedves vendégek itt vacsoráznak.

Wagner József és Gőizvein János volt a két kedves vendég. Bevonultak a belső szobába. A mészárosné untalan csendre intette a kis cselédlányt, ha nagy buzgalmában lármát ütött az aprófával, és aggodalmasan sietett a négy hónapos csecsemőhöz, ha a bölcsőben ríva fakadt. Tudta, hogy azok odabent nagy dologban törik a fejüket. A mészáros, aki folyton csak a szerzésen törte a fejét, azt eszelte ki, hogy ki kellene bérelni a város kocsmáját, a Hattyút. Jó dolog az mészárosnak: a húsfélén nem ereszt másnak keresetet, hanem maga keres, még olcsóbban is adhat enni áthaladó vásárosnak vagy az országút egyéb vándorának, mint az út mellé kiült más fogadók a közeli helységekben. De egyedül nem merte belevágni a fejszét ekkora fába, azért tette össze a szót Wagnerrel meg Gőizveinnal.{6} Eltartott a disputa igen sokáig, még vacsora után is, amelyet az asszony nélkül költöttek el, tovább fűzték a beszédet. Mikor aztán tizenegy óra tájt elmentek, a mészáros leült a feleségéhez a bölcső mellé.

– Hát meglesz a Hattyú, anyja.

Az asszony bólintott. De aggódva felvetette aztán az arcát, és megszólalt kedves, felvidéki ízű kiejtéssel.

– Nem lesz sok? Nagy vesződség ez nagyon. Ami kell nekünk, az hál’ istennek, megvan. Muszáj, hogy ennyire törjük magunkat?

A kocsmáros gondolkozott egy kicsit. Megmondja-e, ne mondja. Aztán mégis megmondta.

– Hát idehallgass. Ha a jó Isten megsegít, elmegyünk árendába{7} Félegyházára. Egy esztendő mulva a licitáción enyém lesz a félegyházi székárenda.{8} Azon meg lehet ám tollasodni, úgy hallgasd ezt. Ha osztán szereztünk valamit, szépen leülünk pihenni, csak evvel a kis jószággal lesz gondunk. Meg avval, amit még adhat az Isten hozzá!

A poronty megmoccant álmában, mintha megérezte volna, hogy róla van szó. Az anya, aki le sem vette lábát a bölcső talpáról, nyomban elkezdte ringatni. És aggodalmas szeretettel föléje hajlott.

– Fölérzett,{9} de már alszik is a drágám.

A mészáros rátette karját a felesége hátára, nagy, nehéz tenyerét az asszony túlsó vállára nyugtatta. És ő is odahajlott a gyerek fölé. A csecsemő csak homályosan látszott a mécs világánál, kis veres orcája félrecsuklott aludtában.

– Mert tudd meg – mondta a mészáros –, hogy ebből a mi fiunkból urat nevelünk. Pap lesz, luteránus pap, szép parókián fog lakni, mindenki megsüvegeli, aki majd elmegy a ház előtt, mikor ő kint ül a lócán, virágok közt a kertben. A feleségével. És mikor mink megyünk látogatni, mindenki azt mondja majd: „Itt vannak a főtisztelendő úr szülei Szabadszállásról.” Mert mink akkor mán megint Szabadszálláson fogunk lakni.

Az asszony nem felelt. Csak nézte a kis gyereket, aki megint nyugodtan aludt tovább. A férfi pedig kutatóan pillantott az asszonyra. Egy kicsit zavarba is jött, mert az asszony csendjéből azt gondolta, hogy a felesége talán túl vérmesnek tartja, amit a gyerekről mondott. Ezért picikét elrestelkedett, és másfelé terelte a beszédet.

– A félegyházi mészárszékhez jár nyolcvanöt hold kaszáló, a város tanyáján huszonöt hold szántó, a városi csordában lehet tartani százhúsz ökröt, meg juhot, bárányt is elegendőt.

– És mi az ára?

– A mostani bérlő ötszáz váltó forintot fizet, de fel akarják emelni a bért. Én merek érte adni többet is.

A vállon nyugvó tenyér szeretettel rávert a vállra. A mészáros felállott.

– Félegyházi gyerek leszel jövőre, hékás – szólt a bölcső felé vidáman.

– Jaj istenem, felébred!

A mészáros levetkőzött, lefeküdt. A felesége még tett-vett odakinn a konyhán, aztán egy darabig a szobában motoszkált. A dada már régóta mélyen aludt a sarokban, ahová a földre vetettek neki ágyat. A kis szolgálólány is aludni tért odakünn. És végül a mészárosné is nyugovóra tért. Elfújta a mécsest, és mély sóhajjal tette fejét a párnára.

Negyedóra múlva a vaksötétben súgva megszólalt a férje hangja.

– Alszol?

– Nem.

– Hát nem hiszed, hogy pap lehet még a mi fiunk?

Csend következett. Csak pár pillanat múlva szólalt meg az asszony.

– Én nem bánom, akármi lesz, csak boldog legyen. Lássuk elégedetten élni, amíg mink élünk, mikor aztán mi már nem élünk, érjen egészséges, csendes öregséget.

A férfi nem felelt erre. Egyikük sem szólt többet. De még nagyon sokáig hallották a sötétségben egymás lélegzéséről, hogy egyikük sem alszik.

III.

– Stephane Sass, quid rides?{10}

Sass Pista, aki a terem bal oldalán ült, felpattant a harmadik padban. Arcán torz ijedelemmé változott az elfojtott röhögés.

– Non rideo, domine magister.{11}

Lehr András, a tanár, szigorúbb hangon megismételte a kérdést:

– Quid rides?

Sass Pista nagy kínban volt. Hogyan árulja el Szénás Ferit, aki úgy tud nyávogni a pad alatt, hogy ember azt nevetés nélkül ki nem bírja? Ő ártatlan, hiszen ezen a nyávogáson muszáj nevetni. És az a furcsa, hogy mennél tilosabb nevetni, annál jobban fojtogatja az embert. Nemcsak ő röhögött. Előtte, mögötte mindenki röhögött, csak úgy fuldoklottak, egyik a pad alá bújt kínjában, másik görcsösen fújta az orrát, hogy a hahotát keszkenőbe rejtse. Már most mit feleljen?

– Quisdam cattam imitavit, rogo humillime.{12}

– Ne stulitiate, asini! Respice Petrovics, cur non ridet ille?{13}

Csakugyan Petrovics Sándor kvartánus,{14} Sass Pista padbeli szomszédja nem nevetett. Valamennyi többi fiú vigyorgó pofáján ott cikázott a hahota elnyomott görcse, csak ő ült komolyan a helyén. Pista vállat vont.

– Nunquam ridet, est facile illo.{15}

A magister rácsapott a szóra:

– Illo? Nescit dativum „illius”? Illi, nebulo infelix, illi!{16}

– Illi – ismételte hálásan Sass Pista, mert így a latin grammatikára terelődött a fegyelmi botrány.

Lehr uram bólintott egyet haragosan, mire Sass Pista leült. És a magister újra meginduló magyarázata alatt gyilkos haraggal pillantott Szénás Feri ravasz, vörös ábrázatára. Még az öklét is megmutatta neki, jelzendő, hogy iskola után bosszúállás következik a nevettetésért. De Szénás Ferivel nem lehetett bírni. Egész halkan megint nyávogott egyet. A fiúk körös-körül megint fuldokolni kezdtek, legjobban maga Sass Pista. Gyorsan leejtett egy könyvet a pad alá, hogy lehajolhasson, és odalent szabadon kiröhöghesse magát.

Csak Petrovics Sándor nem nevetett. Lehr uram észrevette ugyan az újabb nyávogást, de lusta volt lármát csapni érte. Fél szemmel inkább ezt a Petrovicsot nézte, a pad alá menekülő Sass Pista szomszédját, akinek az arca meg se rezzent. Már egy jó esztendeje tanította, és különösen figyelte a többi fickó között.

Nagyoskodó gyerek volt ez a kis Petrovics, valami magára parancsolt komolyságot hordott folyton, mintha valami méltóságot őrzött volna. Pajtásaitól külön húzódott, s ha tanára a labdázások meg más játékok alkalmával rászólt az egyedül álldogáló gyerekre, hogy miért nem játszik a többivel, azt felelte rá, hogy nem szeret játszani. Pedig ez nem volt igaz, mert ha a jóval idősebb fiúk közé keveredhetett, azokkal már szívesen játszott. A vele egykorúakhoz idegen volt, csak ezt a Sass Pistát szerette, akivel egy padban ült. A többiek eleinte próbálták betörni maguk közé, de lassanként abbahagyták, mert nem mentek vele semmire. Furcsa gyerek, nem tudni, mi lakik benne, talán a gazdag parasztok gőgje. Az apja, aki jól megszedte magát a félegyházi székbéreken hat esztendő alatt, most módos körülmények közt éldegél Szabadszálláson. Hittig jegyzőnek, akihez itt kosztba és kvártélyba adták a fiút, jól és pontosan fizet.

Petrovics Sándor negyedik osztályú tanuló, akiről a magiszter így összegezte magában vélekedését, e pillanatban kinézett az ablakon. Gyönyörű szeptemberi délelőtt volt odakint, az utcán vörös, arany, lila és barna pompában állottak a szomszéd kert őszi fái, s a napsütés az enyhe, édes ragyogásnak valami bűvösen szomorú fénytengerét lehelte rájuk. Messze a szőlőhegyek karéja rajzolódott a tiszta égre. Arra van a Hittigék szőleje, amarra pedig a Sió, amelynek partján tegnap Málival sétáltak.

– Petrovics, non habemus tempus dormire!{17}

Sándor felrezzent. Nem felelt semmit a tanári szóra, csak belemártotta a ludtollat a kalamárisba. Mind a négy osztály ebben a teremben tanult, és az volt a rend, hogy míg Lehr uram az egyik osztálynak magyaráz, a másik három osztály vagy tanulja a feladott leckét, vagy lekörmöli a szépírási penzumot. Sándor előtt ott állt a fehér lap. Latin szöveget kellett másolnia szépírási gyakorlásul. Szerette ezt a foglalkozást, mert szépen tudott írni, és kedves öröme tellett a saját betűiben. Nem is írta, hanem rajzolta őket. Most odatekintett a nagy táblára, amelyre Lehr uram krétával felírta a lemásolandó részt, húsz sor az Aeneisből. „Inde toro pater Aeneas sic orsus ab alto: Infandum, regina, iubes renovare dolorem.”{18} Ez a két sor már meg is volt a Sándor füzetében, tizennyolc még hiányzott belőle. De ahogy az eddig leírottakra pillantott, ijedten vette észre, hogy még ez a két sor is kárba veszett. Mert az első sor végén nem azt írta, hogy „alto”,{19} hanem minden ok nélkül ezt: „amalto”.{20} El kellett vetni a két sort és újra kezdeni.

„Inde toro…” De miért írta, hogy „amalto”? Mert önkéntelenül rátévedt a tolla az Amalia szó hasonlóságára. A szeme mosolygott, mikor leírta: – most már helyesen – „ab alto”. Az az édes arc jelent meg előtte, a barna hajjal körülvett piros arcocska, a Hittig Máli arca. Mióta ismeri már? Egy éve. Tavaly hozta ide apja Sárszentlőrincre, mert ennek az iskolának jó hírét hallotta, és a jegyzőéknél helyezte el szállásra. Csak egy éve? Hát volt idő, mikor Málival nem ismerték egymást? Hogy lehetett Máli nélkül élni? Lehet-e élet a hosszú séták nélkül, mikor egymásra bízzák legtitkosabb titkaikat?

– Petrovics, fac calligraphiam tuam!{21}

Sándor bemártja a tollat. „Infandum iubes…” És lehet-e élet a kerti lóca nélkül, ahol üldögélnek ketten, míg ki nem hallatszik a megvilágított konyhaajtó négyszögéből Hittig néni kiáltása: „Gyerekek, megfőtt a vacsora! Sándor, Máli, hol vagytok?” Ma este is így lesz, üldögélnek majd ketten a lócán, és ő el fogja mondani Málinak a titkot, amit Máli még nem tud: hogy miért verekedett össze a nyáron Szénás Ferivel. „Renovare dolorem.” El fogja mondani neki az egészet, pedig még senkinek sem mondta el.

És megy a másolás csiga-lassúsággal, a terciások{22} valami bibliai szöveget duruzsolnak, amit meg kell tanulniok, a pockok, vagyis az első osztályosok, szintén írásbeli feladat alatt görnyednek, a második osztályosok pedig hallgatják a magyarázatot, unják nagyon, egyik a padot faragja, másik kenderkócból madzaggal labdát csinál. Véghetetlen álmosság, az unott munka egyhangúsága zümmög a teremben, künt pedig gyönyörűen ragyog a szeptember végi napsütés.

Végre nyílik a terem ajtaja, kilép rajta Lehr uram, és nyomában zsibongva a gyereksereg, mintha kiabálással telt zsákot oldott volna meg valaki.

– Jössz? – kérdezi Sándor.

– Nem megyek még, Szénás Ferit megtanítom.

Már megy is vidám arccal, az egészséges verekedés örömével, Szénás Feri elé. A többiek megállnak nézni az öklöződő évődést. Sándor kapja könyveit, és nem néz se jobbra, se balra, siet haza egyedül. A sarkon elfordul, és amott a végén feltűnik a jegyzőék háza. S a kapuban ott áll ő maga, Máli – nem lehet csalódás, meg lehet ismerni piros babos ruhájáról. Sőt már integet is. Valami nagy mondanivalója lehet. Sándor futásra fogja a dolgot.

– Mi az? – kérdi lihegve, ahogy a házhoz ér.

– Nagy baj van, gyere rögtön a kertbe, ne is menj be a szobába.

Máli sápadt és izgatott. Sándor siet vele a kertbe. Elhaladnak a rég elvirított nyári virágok kopár ágai mellett. A kert végében van a kis szőlőlugas, ott a lóca. A nap szépen süt, a konyha felől húsaprítás szapora kopogása hallszik, minden olyan, mint máskor, mi lehet a baj?

– Sándor – mondja a kislány –, nagy baj van. Elköltözünk Szentlőrincről.

– Mi? Hova?

– Délelőtt hallottam, mikor édesapám elolvasott egy levelet, amit vásáros ember hozott neki, nagyon örült, és azt mondta édesanyámnak: „Most már biztos, hogy megválasztanak Majosra, pár hét múlva átköltözünk, de ne mondd senkinek, nem akarom, hogy Lőrincen tudják.” Hogy én hallom, nem vettek észre.

– Minek választják meg? – hebegte Sándor sápadtan.

– Jegyzőnek, meg tanítónak. Már régen akar oda menni. De eddig…

Ekkor Máli hirtelen elsírta magát. Már sírt egy verset, mielőtt Sándor jött, most megint kitört belőle a zokogás, amelynek már járt útja volt. A fiú nézte riadtan, de nem tudta vigasztalni. Maga is úgy megrendült, hogy küzdenie kellett a könnyek ellen. A síró lányról maga elé tévedt réveteg nézése a földre. És rémülten mondta:

– Hiszen ha ti elmentek, akkor én itt maradok, és édesapám más helyet keres nekem…

Máli nem tudott szólni a sírástól. Csak bólintott a fejével. Ő sem szólt többet. Ültek még vagy tíz percet egymás mellett némán, megrendülve. Akkor Sándor felkelt, összefogta a lócára tett könyveit, és ment be a házba. A lánynak egy szót sem szólt. A sírásában is megütődve nézett utána. Sándor morogva köszönt a konyhán, ment be a szobába, és úgy, ahogy volt, hanyatt vetette magát az ágyon. Akkora csapás volt, ami érte, hogy belefáradt. Csak feküdt jó fél óra hosszat mozdulatlanul, amíg ebédelni nem hívták. A többi kosztos nem zavarta, azok kint futkároztak az udvaron, és nagy robajjal lendültek be az ebédhívásra. A hosszú asztalnál Máli ült Sándor mellett. Nem néztek egymásra, csak a tányérra meredtek szótlanul. Hát lehet az, hogy nemsokára már nem fognak így egymás mellett ülni ebédnél, vacsoránál? Hogy sohasem látják egymást reggel, iskolába menés előtt? Hogy nem súgnak össze többet olyan apró titkokról, amiket a kosztos fiúk nem tudnak? Hogy ez az egész élet úgy, ahogy van, egyszerre felfordul, és a világnak vége?

Ebédnél Hittig, a jegyző, széles nagy magyarázatot tartott, ahogy minden délben szokta. Most Pestről magyarázott. Hogy milyen nagy város az, mennyi szekér jár ott az országúton, de még hintó is mennyi van, amiben nagyurak kocsikáznak. Sándor alig hallgatott oda, pedig ezt az előadást máskor falta volna.

– Ja, igaz, te fiú – szólt le hozzá hirtelen a jegyző az asztalvégre –, nem lehetetlen, hogy apád ma ideérkezik szekéren. Majosról kaptam ma levelet, az ottani mészárostól hallotta az ottani bíró. A mészáros jól ismeri apádat, és a dunai révnél beszélt vele a múlt héten.

Sándor nem felelt semmit. Alig várta, hogy vége legyen az ebédnek. Akkor odaszólt lakótársának, Sárkány Samunak:

– Ha bemégy, rakd helyre a könyveimet, csak úgy lecsaptam az ágyra.

Azzal futott ki a lugasba. Várta Málit. Jött is a kislány nemsokára. Leült mellé. Tanácstalanul hallgattak.

– Most mit csinálunk? – szólalt meg végül a kislány.

– Semmit – felelt komolykodva, zord arccal Sándor –, ha nagy volnék, elmennék katonának a lengyel forradalomba. De még nem vagyok elég nagy. Én csak azt tudom, hogy téged soha, amíg élek, el nem felejtlek.

– És elveszel feleségül?

– El. Hiszen megmondtam, hogy elveszlek. Tíz év múlva már elvehetlek. Édesapámnak megmondom, hogy adja ki a részemet, mert már húszéves vagyok. Ha nem adja ki, akkor katonának állok. Kiszolgálom az obsitot, és elveszlek. Te akkor huszonkét éves leszel.

Sándor keze a lócán hozzáért Máliéhoz. Zavartan és szemérmesen kapta odébb. Még sohasem fogta meg Máli kezét, az sem az övét. Eszébe se jutott az egyiknek sem, és ha most valaki megkérdezte volna Sándortól, hogy miért kapta el olyan zavartan a kezét, még nagyobb zavarba jött volna, mert nem tudta volna okát adni.

– Édesapád biztosan jó ember.

Sándor kissé hallgatott. Aztán szenvedélyesen kitört belőle a szó.

– Nem. Édesapám nem jó ember. Nem szeret engem. Pista öcsémet szereti, azt dédelgeti, cirógatja. Én velem meg csak szigorú. Soha nem szól szépen hozzám. Ez is olyan titok, amit soha senkinek se mondtam, csak neked.

– Nem szereted édesapádat?

– Nem tudom. Ha nem volna édesapám, biztosan nem szeretném. De édesanyámat akkor is a világon legjobban szeretném, ha idegen asszonyság volna. Ezen sokat gondolkodtam, és ez nekem nagyon fáj. Régebben sokat is sírtam éjszaka, hogy édesapám engem nem szeret, de most már nagyfiú vagyok, és sohasem sírok.

A nagy fiúnak e mellé a mondat mellé két könnycsepp szivárgott végig az arcán. Nem törölte le, nem vette tudomásul.

– És még egy titok van, amit nem mondtam el senkinek. Hogy miért verekedtem össze Szénás Ferivel. Neked elmondom. Mert nekem van egy szokásom. Mikor tanulok vagy írom a leckémet, akkor így csinálok. Idenézz, így.

Sándor elkezdte jobbra-balra ingatni a fejét, és a szája szegletét torz, ideges mozdulattal felrángatta az orrához.

– Igen – mondta Máli –, én is láttam, hogy így teszel. Mi van abban? Úgy teszel, ahogy akarsz.

A fiú lelke egy szempillantás alatt hálás és odaadó melegséggel telt meg a leány iránt, aki komolyan veszi, aki nem neveti ki, aki ennyire megérti.

– Igen, de ezek a kölykek ezen nevettek. Én pedig mindent el tudok tűrni a világon, csak azt nem, ha kinevetnek. Aki kinevet engem, én azt meg tudom ölni.

Máli meglepetten nézett játszópajtására. A fiú olyan vadul beszélt, és az arcán valami olyan elszántság jelent meg, amilyennek sohasem lehetett látni.

– Ez a Szénás Feri mindent úgy szeret utánozni. És egyszer a nyáron kitalálta, hogy engem utánozni fog. Leült a padba, maga elé tett egy könyvet, és elkezdett engem utánozni. Nem látta más, csak Szántó Dani. De az utánzásról rögtön megismert engem, és nagyon kezdett nevetni. Akkor odamentem Szénáshoz, és azt mondtam neki, ha ezt még egyszer meg meri csinálni, akkor megölöm. Erre ő visszafelelt és akkor nekimentem, és ebből lett az egész.

– De azóta nem csinálja?

– Sohasem csinálja, mert nagyon megvertem. Az egyik szeme vérzett, a szája feldagadt és egy foga lógni kezdett, a fél kezével egy napig nem tudott fogni. Hát most már tudod, miért volt az egész. Mert nekem az van a természetemben, hogy ha rajtam nevetnek, és engem semmibe vesznek, akkor nekimegyek az egész világnak.

– És mondjad – folytatta Máli –, hol fogunk lakni, ha elveszel?

– Pesten.

– Városban. Miért?

– Nem tudom. Én csak Pesten akarok lakni.

– De hogy fogunk ott gazdálkodni, mikor a földünk Szabadszálláson lesz?

– Azt nem tudom. Én csak Pesten akarok lakni.

Tovább nem beszélhettek, mert szekérzörgés állott meg a ház előtt. Felfigyeltek mindaketten. És egyszer csak Sándornak szívébe nyilallott egy hang, apja hangja. Már nyitotta is a kaput Petrovics István. Sándor futott oda, és elkapta az atyai kezet, hogy illedelmesen kezet csókoljon. De szeles volt, s ahogy apja kezét elkapta, annak hóna alól kihullott egy csomag.

– Ejnye, fiam – ripakodott rá az apa –, hát nem tudsz vigyázni? Hozom ezt a szép oldalast Hittig uramnak, osztán ledobatod velem a földre. Eh, nem lesz tebelőled rendes ember soha.

Sándor elszorult torokkal, szárazon égő szemmel, keserű szívvel követte befelé haladó apját, aki elé már jött ki nagy hahózással a Hittig-család. Hangos köszöngetés, tessékelés, elevenség következik ilyenkor, amely csak akkor ülepedik le, mikor az apa a fiát jól szemügyre vette, növekvését, erősbödését ímmel-ámmal megállapította, aztán elhangzik az ige: „Eredjetek játszani.” És a háziasszony rászól egy sudri{23} cselédlányra:

– Szedd csak a lábad, he, fussál Lehr uramhoz, mondd meg neki, jönne át, mert megjött Sándor gyerek édesapja.

A felnőttek beszélgettek odabent, a gyerekek a lugasban. De alig kezdett Sándor lázasan panaszkodni, hogy íme: több hónapi viszontlátás után apja első szava szidalom hozzá, már hallatszott a ház felől a kiáltás:

– Sándor! Édesapádhoz!

Sándor igyekezett befelé. Ott volt már ekkorra Lehr uram is, a magister, javában parolázott Petroviccsal. Az apa odaszólt a gyereknek:

– Vedd csak fel az új ruhádat, akarom látni, hogyan vigyáztál rá.

A fiú szó nélkül ment a parancsot teljesíteni. De ahogy beért a szobába, izgalmas sietséggel tépett holmija közül egy fehér lapot, és levelet írt rá: „Bent maradok, várj meg a lócán. Sándor.” A cédulát összegöngyölte hosszúkás hengerre, aztán benyomkodta ujjaival végig. Az ilyen levelet nem lehet kibontani, mert mikor visszagöngyöli a kém, meglátszik rajta az új gyűrődés.

– Samu, arra kérlek, szaladj ki a kertbe, add ezt oda Málinak.

Sárkány Samu kedvetlenül kelt fel az asztal mellől. Bogarat fogott volt az udvaron, betette egy orvosságos üvegbe, és azt tanulmányozta már negyedórája rendületlen figyelemmel. De megszokta ezeket a postákat. Nem volt nap, hogy levelet ne közvetített volna a két játszópajtás között, akik még akkor is levelet írtak egymásnak, ha két szomszéd szobában tartózkodtak. Samu tehát ment unottan a levéllel, Sándor pedig elkezdett öltözni. Felhúzta magára az almáriumból kiszedett sötétkék szatengló{24} ruháját, amelynek különösen szép tarka, lapos gombjai voltak. Mikor kész lett, bement a nagyokhoz. Apja szemügyre vette, bólintott és mondani akart valamit, de ugyanakkor Lehr uram fordult oda Petrovics uramhoz:

– Mink érezzük azt a bajt a váltó forinttal legjobban, mink, akik nem vagyunk nemes emberek. Mert az uraknak mégis más a soruk.

Petrovics ránézett a magiszterre és gondolkozott, hogy mondja-é, amit akar, vagy ne mondja. Végül mégis mondta:

– Nem mintha különb akarnék lenni másnál, de mán csak megmondom, hogy én nemes ember vagyok.

A szobában mindenki felnézett. Nemes ember? Aki mészárszéket bérelt? A félegyházi kocsmáros? Így, paraszti gúnyában, mint akármelyik közülök?

– Hogyhogy nemes ember? – csodálkozott Hittig.

– Úgy, hogy első Leopold adott nemességet az én famíliámnak. Szép címerünk van nekünk: kék mezőben zöld hármas halom, a középsőből kinyúlik egy páncélos kar, osztán kivont kardot fog. Meg még aranyleveles korona is van felette. Nemes ember volt nekem mindenféle dédapám, nagyapám, magam is az vagyok.

És igazított egyet a derekán, ott a széken ültében. Csend támadt erre a beszédre, nem is nagyon kellemes. Sándor feszülten figyelt. Elkapta Hittig pillantását, ahogy a feleségére nézett. Nem tudta ezt a pillantást pontosan megmagyarázni Sándor, de azt látton-látta, hogy kicsinylés van benne, furcsállás, amolyan „ne szólj szám, nem fáj fejem”-féle valami. A zavaros csendet Hittigné törte meg.

– Szép címer lehet. Biztosan sok vagyon is volt ahhoz.

– Volt – felelte a mészáros –, meg lesz is. Magam is szereztem mán valamit, ha meg én lehunyom a szememet, azon a fiún a sor, ni. Csak rajta múlik, hogy az ő fia mán négy lóval parádézzon, még alispán is lehet az ő fiából.

– Adjaisten – szólt erre udvariasan Lehr uram, de látszott rajta, hogy csak udvarias akar lenni a szülőhöz.

Aztán másról kezdtek beszélni, éppen mikor Samu settenkedett oda Sándor háta mögé, és ügyesen a kezébe csent egy cédulát. Sándor tudta, hogy Máli levele ez. Bátorságot vett magának:

– Édesapám, levethetem az új ruhámat?

– Levetheted, egészen elfelejtettem. De mi lesz az oskolával? Délután nincs tanítás?

A gyerek helyett Lehr uram felelt.

– Szerda vagyon ma, ilyenkor délután nem tanulunk, hanem játékot tartunk. Szerdán meg szombaton. Eredj csak, Sándor fiam, vedd a másik ruhádat, és máris menjetek labdázni. Víg Mihálynak mondjátok meg, hogy ő a vigyázó, kezdjétek csak el, hét óránál tovább ne játsszatok, de addig mindegyiktek köteles futkározni. Aki hiányzik, Víg írja fel, értetted?

– Igenis.

– De ha Petrovics uram örvendeni akar fiának, itthon is marasztalhatjuk a gyermeket.

– Nem, nem, jobb neki, ha szaladgál, elég girhes. Édesanyja, kisöccse jól vannak, csókoltatják, elég azt neki tudni. Több beszédre nincs szükség. No, indulj, fiú, este még elbúcsúzok tőled, ha hazajössz.

Sándor indult a szobájába, ott mohón bontotta ki a cédulát. „Várlak a lócán. Máli.” A cédulát betette a többi közé, a kályhalyukba, ahol titkos kincseit rejtegette. Aztán átöltözvén megint írt maga is. „El kell mennem, csak estefelé jöhetek. Sándor.” Ezt a cédulát a szokott rejtekhelyre tette távoztában, az esővizes hordó mögé egy nyílásba, amelyet egy kihulló tégladarab hagyott maga után. Hiszen odamehetett volna a kertbe, és megmondhatta volna ezt Málinak élőszóval is. De így szebb volt. Futólépésben indult az oskola felé, ügyet sem vetett Sárkány Samura, aki kiabált utána.

Míg a többiek labdáztak, ő egy kövön üldögélt, és kimondhatatlanul boldogtalannak érezte magát. Málitól el fog szakadni, apja nem szereti, édesanyja messze szakadt tőle. Szerette volna édesen, meghatóan sajnálni magát, a világ legárvább árváját, de ilyenkor mindig felszakadt benne valami konok dac, amit maga is csodált: összeszorította a fogát, ökölbe szorította a kezét, és keményen azt mondogatta magában, hogy azért is, csak azért is. De hogy kivel dacol és miért, nem tudta volna megmondani.

Hétkor ment haza, ahogy meghagyták neki. Málival nem beszélhetett, a kislányt befogták a terítéshez, mert több vendéget hívtak vacsorára. Meg aztán az apja is félrehívta.

– Idehallgass, Sándor. Hittig uramék elköltöznek Majosra, ők már téged nem tartanak tovább. De helyébe fog jönni Németh Ferenc uram, ide is költözik, vele már beszéltem, vállalja kosztodat, szállásodat tovább. Vagyis itt fogsz maradni a szobádban. Jól tanulj, szégyent ne hozz rám.

– Igenis.

Sándor kezet csókolt apjának. Éppen hangzott a hívó szó a vacsorához. Mohón ült a helyére Máli mellé, de csak ültek egymás mellett, nem beszéltek semmit, még súgva sem. A nagyok annál hangosabban beszéltek. Délután már fogyott valami bor a háznál, s annak hatása megérzett a hangosabb beszéden, a pirosabb orcákon. Sándor nem sokat értett az egészből, bár kevés dolgot szeretett úgy, mint a nagyok beszélgetését hallgatni. De csupa olyan dolgot emlegettek, amit ő nem értett. Lehr uram vitte a szót, és olyanokat mondott, hogy Tripartitum{25} meg gravaminális{26} politika meg „membrum sacrae coronae”.{27} Meg rácok meg tótok meg magyarok. Sándor most már erősen figyelt.

– Azt mondom én magának, Hittig uram, hogy a vérét senki sem tagadhatja meg. Ha magyarul beszélünk is, azért németek vagyunk vérünkben, kend is, meg én is.

– Az mán bolond beszéd – vélte Hittig –, hogy volnék én német?

– De igenis német – bizonykodott Lehr uram, akinek kissé nehezen forgott már a nyelve.

Most megszólalt Petrovics, aki már régóta nem beszélt.

– Hát én ugyan mi volnék akkor?

– Mi volna? Tót. Magyarul beszélő tót.

Petrovics felugrott az asztal mellől. Azt kapta kézbe, ami legközelebb esett hozzá, a borosflaskát. Az arca olyan sápadt volt, mint a fal. Hittigné nagyot sikoltott, Máli elkezdett hangosan sírni. Lehr meghökkent arccal, gyáván meredt a korcsmárosra, de féltében moccanni sem mert. Petrovics nagyot fújt, visszatette az üveget az asztalra, és végigsimította arcát két tenyerével, mint aki mosdik. Halálos csend lett. Petrovics csendesen szólt:

– Sándor fiam, ide gyere!

A gyerek odament. Izgatott figyelemmel várta a gyereket. Sándor valami különöset érzett. Ahogy odasimult a köpcös ember derekához, valahogy erősen érezte, hogy ő ehhez a testhez tartozik, mint fához a gally, olyan erő folytán, amely felette áll szigornak és panasznak. Önkéntelenül közelebb simult vékony gyermektestével az apához. És Petrovics, erősen a Lehr uram szemébe nézve így szólt:

– Mondok én valamit az úrnak. Tótnak lenni nem szégyen, ha tót valaki. De ha magyar valaki, minden másnak lenni szégyen. Én magyar vagyok testemben-lelkemben, minden leheletemben, minden véremben, ezzel a gyerekkel és otthon való másik fiammal együtt. Szabadszálláson irgalmatlanul véresre vertem egy embert, aki kicsinyítette a fajtámat, pedig csendes ember vagyok. Most is erőt vettem magamon. De megkérdem az urat békességgel, mondaná meg nekem ez társaság színe előtt, magyar volnék-e hát, vagy sem.

Lehr uram kijózanodott az ijedtségtől. Igen sietett a válasszal.

– Ha így áll a dolog, akkor hogyne volna magyar.

– Hát ez a fiú itten, ez magyar-é, vagy sem?

– Magyar, persze, hogy magyar.

Petrovics felemelte poharát és koccintásra Lehr uram felé nyújtotta:

– Akkor szent a békesség.

A házigazda sietett megkönnyebbülten élét venni a dolognak.

– Láttam én mingyán, hogy móka az egész. No, igyunk rá egyet. Ti gyerekek, mehetnétek már aludni, mi még tanyázunk itt egy kicsit.

Sándor búcsúzni készült. Kezet csókolt az apjának, aki közben leült. De valami heves ösztöntől hajtva még átkarolta apja nyakát, és odaszorította arcát a mészáros borostás arcához. Az apa kíváncsian nézett fiára.

– Akarsz valamit mondani?

A többiek hangosan társalogtak az asztalnál, nem figyelt oda senki. Sándor nagy lélegzetet vett, és merészen legyőzve szégyenkezését, kibökte halkan, ami kikívánkozott belőle:

– Én édesapámat igen nagyon szeretem.

A mészáros arcán meglepett melegség futott keresztül. De mindjárt megkeményítette a hangját.

– Jól van, jól van, gyerek, nem vagyunk vénasszonyok. Most eriggy aludni, a jó Isten megáldjon, és jól viseld magad, jól tanulj.

Sándor ment aludni. Útközben még a Máli pillantását kereste, és jó éjszakát intett neki. A szobájában, ahol az előbbi lárma és italos összevisszaság helyett jóleső csend simogatta, gyorsan igyekezett az ágyba. Alig várta, hogy Sárkány Samu, aki tempósan piszmogva vetkeződött, leoltsa a világot. Akkor aztán a vaksötétben szabadjára eresztette az érzéseit. Nagyon tele volt a szíve, ujjongani is, zokogni is jólesett volna.

Kimondhatatlanul boldogtalan volt Máli miatt.

És kimondhatatlanul boldog volt az apja miatt.

IV.

– Miben lehetek szolgálatjára uramöcsémnek? – kérdezte Balogh igazgató uram mélyen zengő baritonon az ifjút, akit éppen most kínált hellyel az asztalnál.

Az ifjú csak a szék legvégére ült zavarodottságában, s két keze közt a kalapját forgatta. Körül is nézett a jelenlevőkön, akiknek ottléte terhére esett. De a kis Szegi Borcsa villogó, fekete szeme is ott volt a ráeső tekintetek között. Ezért hát lélegzetet vett és keményen kivágta:

– Színész akarok lenni.

Az igazgató ránézett.

– Gondolom, többször láttam előadásainkon uramöcsémet. Feltűnik az ilyen lelkes pártoló. Hát szóval színész szeretne lenni uramöcsém. Álljon csak fel, ha nem terhelem, hadd venném szemügyre. Hány esztendős, uramöcsém?

Petrovics Sándor felállott. Kifeszítette mellét, dacosan felszegte fejét, és keményen, szinte ellenségesen az igazgató szeme közé nézett.

– Tizenhat – füllentett eggyel többet a jelentkező.

Nyurga fiú volt, vékony nyakú, vállban kissé előrehajló. Hangja nem volt kellemes, kissé orrán át beszélt.

– Úgy. Aztán kedves atyja ura micsoda?

– Édesapám jómódú földbirtokos és székbérlő Szabadszálláson. Magam diák vagyok itt, Aszódon.

Balogh igazgató úr figyelme elevenebb lett. Ismerte az ilyen kalandos vágyú gyerkőcöket. Volt már a keze alatt kettő-három is ilyen. A vége mindig ugyanaz volt: jött a jómódú és tisztes apa, botrányt csapott, fülön fogta az ipsét, és káromkodva kifizette az adósságot, amit az igazgató nagy sopánkodva bemondott. Az ilyen pénzecske igen jólesik a művészet hányattatásai között. Azonban óvatosnak kell lenni.

– Uramöcsém igen délceg fiatalember, deli mozgása is van, bizton vinné valamire a szent pályán. Csak az szükségeltetik felvételéhez, hogy bizonyítványt hozzon oskolájától, miszerint az oskola uram öcsémet elbocsátja.

A fiatal művészjelölt odavágta a szót:

– Hozom.

Már meg is fordult, már sietett is kifelé, csak még egy villámszerű pillantást vetett Szegi Borcsára. És míg a kocsmaszobában maradottak álmélkodó kacagásban törtek ki a furcsa kamasz felett, ő már futólépésben nyargalt az iskola felé. Koren professzornak szállása is ott volt az iskolaépületben, csak nemrégiben rendezkedett ott be, mikor Neumann Károly testvérnénjét feleségül vette.

– Hahó, Sándor, ne rohanj, téged keresünk.

De a rohanó ifjú még csak nem is válaszolt a két kiáltozó pajtásnak. Nyargalt, mint a szélvész. Mire berontott Koren professzorhoz, nem is tudott megszólalni, úgy elállott a futástól a lélegzete, és úgy dobogott a szíve. Koren professzor pedig igen rosszkedvűen várta, mi járatban van Petrovics második éves színtakszista,{28} mert a berontó ifjú éppen házassági boldogságában zavarta meg. Fogócskát játszott ifjú feleségével a komoly professzor, kacagva és kiabálva kergették egymást a feldöntött bútorok között, s az ilyen tekintélyes ember nem igen szereti, ha alárendeltje eféle gyerekes pajzánságon éri.

– Mit akar, amice?

– Tessék nekem bizonyítványt adni, hogy az iskola engemet elenged. Beállottam színésznek.

Koren professzornak leesett az álla. A fiú határozottan és ráncolt homlokú komolykodással folytatta, még mindig lihegve:

– De gyorsan tessék megírni, mert a társulattal nemsokára indulnak.

Nem tudta a professzor, mit csináljon: nevessen-e vagy éktelenül szitkozódjék.

– Elment magának az esze, amice. Csak nem képzeli, hogy elengedem komédiásnak? Mit szólna hozzá édesapja?

– Akkor elmegyek bizonyítvány nélkül. A társulat most indul.

A tanár nem szólt, csak vizsga pillantással nézte jó darabig a hevesen lélegző, egész mivoltából kikelt diákot. Ez a fiú bizony képes elszökni a színészekkel. Makacs, lobbanékony és szenvedélyes. Mit kellene ezzel csinálni? Odament az ablakhoz, és kinézett az utcára, úgy tűnődött magában. Odakint eleredt az eső.

– Hát majd meglátjuk – szólt egyszerre visszafordulva a professzor –, mit csinálhatunk azzal a bizonyítvánnyal. Jöjjön csak át a másik szobába, amice.

A professzor előre ment, a fiú utána. Egy üres szobába mentek, amely Koren lakásához tartozott volna, de még nem volt benne bútor, mert a fiatal házasok nem tudták berendezni. Mikor mind a ketten beléptek, a professzor villámgyorsan visszaugrott. Sándor csak azt hallotta, hogy a zárban kettőt csattan a kulcs. Koren nem volt sehol. Csak a hangja hallatszott a lezárt ajtón túlról:

– Itt marad addig, amice, amíg meg nem jön az esze. Vagy legalábbis addig, amíg a komédiások el nem takarodtak Aszód határából. Én pedig most azonnal levelet írok Petrovics uramnak.

Beletelt jó néhány percbe, míg Sándor ráeszmélt helyzetére. A távozó tanár léptei elhangzottak. Ott állt az üres teremben négy fal között, szemközt az ajtóval. Dühösen nekiesett az ajtónak, és elkezdett dörömbölni rajta:

– Eresszenek ki! Eresszenek ki!

Csak a csend felelt a dörömbözésre. Várt egy darabig, újra kezdte ököllel a döngetést. Semmi felelet kintről. Megfordult, és a sarkával rugdosta az ajtó alját. Megint várt, megint semmi. Akkor fellobbanó indulatában vállát feszítette az ajtónak. De a nehéz ajtó még csak meg sem reccsent. Újult dühvel a kilincsnek esett neki, de csak azt érte el vele, hogy a kilincs alig görbült egy kissé, a kezét ellenben megvérezte. Szájába kapta a vérző ujjat, és orrán át lihegte képtelen dühét. Odafutott az ablakhoz, azon vaslécek alkották a rácsot. Megragadta az egyik lécet két kézzel, és teljes erejéből rázni kezdte, de úgy, hogy állati nyögés szakadt fel belőle, és összeszorított fogai megcsikordultak. A vasléc könyörtelen szilárdsággal állotta a rázást.

Szék nem volt a szobában. Leült a sarokban a földre. Ott ült tíz percig mozdulatlan, akkor hirtelen felpattant, és száguldva rohant neki az ajtónak, mint a tigris. Semmi eredmény. Megint az ablaknak futott és a rács minden vaslécét külön megpróbálta. Hiába. Akkor hosszú ideig mozdulatlanul nézett ki az utcára. Annak porát bő és kiadós eső verte, az a csendes és hosszú eső, amelyről látni, hogy órákig fog tartani. Ott állt már egy órája legalább, mikor a zuhogó esőben nagy szekér jelent meg: a színtársulat szekere. A színpadi holmi a kasban tornyosodott rongyos ponyvával letakarva, a színészek bent szorongtak az ekhó ernyője alatt. S a két ló bús unalommal vonszolta előre a szekeret a zuhogó esőben, mint a reménytelenséget magát.

A társulat elment. Ennek vége. Bizonyítványt szerezni vagy bizonyítvány nélkül megszökni és utolérni őket egyformán reménytelen. De most már nem is az a baj, hogy oda a színészet. Ennél sokkal szörnyűbb és elviselhetetlenebb dolog ez az állapot: a rabság állapota. Ablak, ajtó, fal nem enged. Ha legalább nem volnának élettelen tárgyak, hanem valamely csoda folytán szemébe vigyorognának a fogolynak, mindjárt könnyebb volna, lehetne dacolni velük, szidalmazni és gyalázni őket. De ez a rettenetes és elbírhatatlan, ez a kegyetlen és mozdulatlan közömbösség, ez a gőgös és néma érzéketlenség, amely lefegyverez és tehetetlenné tesz. A lengyel forradalom jutott eszébe, amelyet levertek. Az lehet ilyen érzés.

Sándor szeretett állatokról olvasgatni, és különösen kettő érdekelte: az oroszlán meg a sas. Ha akár oroszlánról, akár sasról olvasott, valahogyan nemcsak rokonságot érzett az olvasmánnyal, hanem olyasfélét érzett, mintha önmagáról olvasna. Most is összekeverte hol az oroszlán, hol a sas benne élő képét saját rabságával. Behunyta izgalomtól fáradt szemét, és oroszlánnak látta magát, gőgös rabkirálynak, amely nem ordít, és nem csapkodja szörnyű talpával a ketrecet, hanem mozdulatlanul fekszik a sötét sarokban, de jaj lesz, ha kiszabadul. Vagy sas volt, amely nem csapkod többé öles szárnyaival a kalitkában, hanem gubbasztva őrzi királyi büszkeségének szerepét.

Az alkonyodó utcán olykor szórványos járókelők siettek az egyhanguan szemerkélő eső alatt. Ha kinyitja az ablakot, kikiálthat nekik. De nem teszi. Mást tesz. Hoppon maradt színészjelölt, csak azért is átéli a nagy szcéna gyönyörűségét. Petrovics Sándor letérdel a terem közepén a padlóra. Egyik kezét szívére teszi, másiknak két ujját magasra emeli. És elkezd hangosan beszélni, holott egyedül van a teremben. Orrhangon beszél, teátrálisan szavalva.

– Esküszöm az egy élő Istenre, hogy hátralevő életemet a zsarnokság elleni küzdelemnek fogom szentelni, és soha nem mulasztom el az alkalmat, ha az önkény ellen fellázadhatok.

Felállott, és ok nélkül meghajtotta magát az üres teremben, a négy fal között, ahol alakja homályosan imbolygó árnyék volt csupán. Az árnyék odaimbolygott megint az ablakhoz, és kibámult rajta: itt-ott sárga, enyhe fénypontok libbentek fel a sötétben, esteledett az aszódi utcán. A zsarnokság esküdt ellensége mélázva, lelkében megkönnyebbülve nézegette az este fényecskéit a sötét házsoron. És hirtelen arra a tudatra eszmélt, hogy nagyon éhes.

Kilenc óra után léptek közeledtek és csikordult a zár. Koren kieresztette a foglyot.

– Most hazamehet, amice, a komédiásokat ebben az esőben aligha fogja utolérni.

Sándor egyetlen szót sem felelt. Leszegett fejjel ment ki, nem is köszönt. S a házsorok mentén nem kereste az eresz alját, csak hagyta magát verni az esőtől dacosan, amíg hazaért. Otthon Kari nagy hűhóval, száz kérdéssel fogadta, azokra csak így felelt:

– Hagyj békén!

S mikor Kari belopott melléje egy kis vacsoramaradékot, azt félretolta. Pedig nagyon éhes volt.

Másnap közölte Rinaldo Rinaldinivel és Kinizsi Pállal, hogy kilép a Titkos Társulatból. Életének ezentúl új célja van: a zsarnokság ellen fog küzdeni. Iskolába szándékosan nem ment. Csak az öccsét küldte, a kis Pistát.

– Mondjátok meg Korennek, hogy nem megyek iskolába, mert nem akarok. Majd ha akarok, megyek.

Az üzenet azonban nem jutott el a professzorhoz. Kari azt hazudta, hogy Sándor köhög, és nem jöhet előadásra. Kari úgy tett, mint a józan alattvaló a mámoros gazdával. Ráhagy mindent: majd kijózanodik.

A kijózanodást Petrovics István maga hozta Szabadszállásról. Koren levele folytán negyednapra megérkezett rendet csinálni. Sándor éppen az asztalnál ült a szobájában, és egy osztálytársa rajzát javítgatta szívességből, mikor apja megérkezett. Éppen az ablak alatt állott meg az apa, mert a kisebbik Petrovics gyerek ott gombozott az ablak alatt. Sándor látta, amint apja és öccse beszélgetnek. Meglepte, hogy apja mennyire megváltozott. Sokkal öregebb lett az arca, szeme alatt mély karikák kéklettek, hajában feltűnően sok lett az ősz szál. Sándor szívét meglepte a részvét, mert közben már megtudta a pusztító szabadszállási áradat hírét: a Duna hatalmas áradása, amely Pestet is elöntötte, Szabadszálláson is mindent tönkretett. Petrovics módos gazdából egyszerre földhözragadt emberré változott. De Sándor rögtön megkeményítette érzéseit. Jön a zsarnok, s a zsarnokság ellen küzdeni kell. Felkelt a rajztól, és szemközt állt az ajtóval, hogy a belépő atyjával szembenézzen. Az ajtó megnyílt. Az apa nem is várta meg a kézcsókot.

– Itt vagy, te híres. Miféle gyalázat az megint, amit hallok?

Sándor mozdulatlanul állt és nem válaszolt. Dacosan összeszorította a fogát.

– Nem volt elég Pesten, ahol komédia körül ólálkodtál tanulás helyett? Nem megmondtam akkor, hogy ha ez még egyszer előfordul, összetöröm a csontodat, mi? Mért nem felelsz, ha kérdezlek, mi?

A fiúnak elcsuklott a hangja az izgalomtól, de vakmerően odavágta azért:

– Én színész leszek, azt határoztam.

A mészáros elképedt, és közelebb lépett a fiúhoz.

– Micsoda?! – kiáltott a haragtól remegő hangon. – Te határoztál valamit? Hogy mersz velem így beszélni? Úgy váglak szájon, hogy elesel!

Sándor apja zömök termetét méregette, és a maga erejét hasonlította hozzá. El volt szánva mindenre.

– Igenis, azt határoztam, hogy…

A többire nem maradt idő. A mészáros visszakézből hatalmas pofont csapott a fiú arcára. Sándor megingott. Két lépést oldalt botorkált az ütés erejétől, az arca úgy égett, mint a láng.

Nem a fiú fáradt el jobban a brutális büntetéstől, hanem az apa. Csuklója megrándult és erősen fájt, ruhája elcsúszott és fojtogatta. Mikor abbahagyta az ütéseket, a dereka is nagyon fájt. Zihálva szedte a lélegzetet, és már teljesen értelmetlen félszavakat motyogott. És ekkor hirtelen sírás tört ki belőle, valami gyötrelmes szenvedés nyöszörgő sírása. Sarkon fordult, a kimarjult csuklóját a másik kezével tapogatva kitántorgott a szobából.

Három nap múlva Sándor ott ült az iskolában, a könyvtárszoba polcai között. Mint eminens tanuló, ő kezelte a könyvtárt, ő adott ki a fiúknak, ha jutalmat kaptak, olvasnivalót. Katalógus feküdt előtte és egész halmaz könyv. Hallgatag volt és végtelenül fáradt. Édes balzsam gyanánt olvasgatta a katalógusban azoknak a könyveknek a címsorát, amelyeket az aszódi évek alatt már kiolvasott, némelyiket többször is. Buffon: Naturgeschichte der Vögel.{29} Erklärung der Logik und Metaphysik und praktischer Philosophie nach Feder.{30} Gebhardi: Geschichte des Reichs Hungarn.{31} Velleius Paterculus: Quae supersunt ex Historiae Romanae Voluminibus duobus.{32} Hilmer: Erleichterte französische Grammatik.{33} Budai Ézsaiás: Közönséges História. És mind a többi könyv, bűvös bányái a szomjan szomjazott tudásnak, híradók a teméntelenül érdekes, tarka, izgalmas mindenségről…

Koren nyitott be a terembe. Körülnézett, nem volt a teremben más senki, csak Petrovics Sándor.

– Maga itt van, amice? Örülök, hogy egyedül találom, akarok magával beszélni, amice. Elméjébe akarom idézni azokat a szent kötelmeket, amelyekkel atyja urának tartozik. Éppen most okozott keserűséget atyja urának, mikor ő, a fáradalmat nem ismerő és gyermekei üdvéért buzgó ernyedetlen családfő a sors csapása folytán az életen át gyűjtött vagyon nagy részét elvesztette. Lássa be, amice, hogy a testi fenyíték, melyben atyja ura részesítette, igen enyhe büntetés volt. Reméljük most már, hogy a tisztes józanság útjára fog lépni. Ebben én elismeréssel és érdemei jutalmazásával akarom támogatni, és íme, most is megbízom, hogy a diákok nevében szerkesszen hexameterekben írva egy szép év végi búcsúztatót, sőt azzal is megbízom, hogy az évzáró ünnepségen nagyságos báró Podmaniczky Lajos úr s a többi jelen leendő illusztris vendégek előtt elszavalja. Bizton hiszem, hogy ez a kitüntetés józan viselkedésre és szorgalomra fogja sarkallni, hasonlatosképpen jövendő pályája gondos megválasztására. Szeretném tehát tudni, hogy melly irányban óhajtandja csiszolni képességeit, melyek, hogy megvannak, nem kétséges.

Petrovics Sándor fölemelte eddig lehorgasztott fejét, és mereven a kenetteljes professzor szemébe nézett. Egy kicsit hallgatott, aztán dacosan így felelt:

– Színész leszek.

V.

„Hanyagságod, rendetlenséged, korhelységed ’s kitsapongásaid miatt érdemtelenné tetted magad arra, hogy rólad többé mint fiamról gondoskodjam, hanem egészen sorsodra bízlak.”

Tizedszer olvasta el apja levelének ezt a passzusát. Akárhogy forgatta elméjében, akárhogy nézte meg külön a mondat szavát, ez mást nem jelenthetett, mint amit magyarán úgy hívnak, hogy apja kitagadta.

Selmecbányán soha egy meleg gondolata nem volt apja iránt. Az aszódi év után olyan nyári vakációt töltöttek együtt, amely felért a pokollal. Vagy dacos és ellenséges némasággal ültek egymás mellett az asztalnál, s néha ebéd is, vacsora is úgy folyt le, hogy az egész család egy árva szót sem szólt, mert apa és nagyobbik fiú konokul hallgattak, anya és kisebbik fiú pedig a folytonos viharoktól megfélemlítve már egy sót sem mertek szólni, mert a legközömbösebb szóból is három mondat után skandallum sült ki. Vagy pedig órákon át folyt a szenvedelmes szóváltás, illetve inkább csak az apa özönszerű szemrehányása, mert Sándor éppen azzal dühítette apját legjobban, hogy konokul összeszorította a száját, és nem szólt semmit. Ilyen nyár után került Selmecbányára, ahol valahányszor hazagondolt, anyja gondolatára mindig elhomályosodott a szeme, és apja gondolatára rögtön keményen összeharapta a fogát, állkapcsa kétoldalt megkeményedett, s orrlyukai kitágultak. Ebből az következett volna, hogy a kitagadó levélre teljes özönnel törjön ki belőle az apja iránt való ellenséges érzés. És csodák csodája: éppen az ellenkező történt. Nagy és különös megkönnyebbülést érzett. Hogy az apja levette kezét róla, azt szó szerint érezte. Mintha a mészáros hatalmas, rettentő erejű tenyere elviselhetetlen nyomással nehezedett volna eddig a fejére, s most ez a kéz egyszerre eltűnvén hirtelen magasabbnak, kiegyenesedőnek, szinte lebegve járkálónak érezte magát. Annak regényessége, hogy apja kitagadta, bizonyos szerepet rótt rá: a komor ifjú szerepét, aki zsenge korral magára hagyatott az élet viharában, és Sándor szívesen játszotta barátai előtt ezt a szerepet. De lelke mélyén olyan felszabadulást érzett, amilyent még nem ízlelt soha. Arra eszmélt, hogy tizenhat éves és szabad. És az ösztönök titkos szövevényei között bujkáló szívben egy meglepő érzés támadt: hála az apja iránt, akit tegnap még sötét és zsarnoki ellenségnek érzett.