© Tisza Kata, 2023

© Scolar Kiadó, 2023

Illusztrációk © Kárpáti Róbert, 2023

Szerzőfotó © Reviczky Zsolt

A kötetet szakmailag lektorálta: Prof. Dr. Rácz József

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon: instagram.com/scolarkiado
www.facebook.com/scolarklub
tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2023

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Kárpáti Róbert

Korrektor: Balogh Gabriella

ISBN 978-963-509-833-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyvben szereplő fiktív hősök bárminemű hasonlatossága élt vagy élő személyekkel azért lehetséges, mert az ábrázolt jelenségek teljes mértékben valóságosak.

Természetesen egyetlen kötet nem adhat teret az összes lehetséges függő helyzet megjelenítésére, ám a jelenség lényegi megragadására igen. Az ábrázolásmód olykor él a polarizáció eszköztárával, az élesebb képszerűség és érzelmi integráció érdekében.

Mindennek tűnik

Mielőtt semmivé lesz

Szigetem voltál városom

Országom gyerekkorom

S ugyanannyira nem voltál igaz

Mint mindaz ami miatt

Felnőttem

Túl hamar

Napokon át gyűjtöttem az erőt, hogy felhívjam apámat, és megkérdezzem, hogy van. Nem is az erőt, hanem az elhatározáshoz szükséges érveket inkább. Amikor már készen álltam rá, és felhívtam, sokáig kellett várni, hogy meghallja, és beleszóljon a telefonba.

– Hogy érzed magad? – kérdeztem.

– Ki vagy? – válaszolta.

– A fiad vagyok – feleltem. – Nem ismered meg a hangomat?

– Nincs rajtam a szemüvegem – mondta –, nem láttam, ki hívott fel.

Az egy konkrét és jól körülhatárolható pillanat volt, amikor kiábrándultam. Nem apámból. Apámból kiábrándulni hosszas és küzdelmes folyamat volt, éveken át tartott, súlyos felismerésekkel, gyötrelmes visszaesésekkel, míg végül be nem következett. A feleségemre gondolok most. Az érzés ott és akkor megszületik, aztán idült érzetté válik, minél többször születik meg. Van egy telítődési folyamat és egy pont, ahol elkezdi kivetni magából a test, már nem tudja fogadni, tompítani, elfedni tovább az érzetet. Az érzések pillanatnyiak, és el tudnak illanni, ha felülíródnak, az érzet azonban állandósul. És többé nem illan el.

Ha valaki sokszor kivált belőled egy érzést, akkor az egy idő után elveszíti a lehetőséget, hogy felülíródjon, és beléd áll. Beleáll a gyomrodba, a csontodba, a vérereidbe. Beleáll a torkodba, a hányingeredbe, a szívverésedbe. Beleáll a rémálmaidba, a kávédba, az ételed ízébe. Beleáll mindenbe, ahogyan létezni fogsz azt követően vele. Szóval nem múlik el nyomtalanul semmi sem.

Igencsak megtévesztő, ha egy-egy érzésnél lefagyunk, és ott és akkor nem reagálunk. És akkor a másik azt hiszi, megúszta. Csinálhatja még és még és újra. De a rendszer telítődni fog, rétegről rétegre. Amikor a fejed éppen a víz alatt van, akkor levegőért kapkodsz, nem tudsz beszélni. Ki kell jönni kicsit a víz alól, hogy felfogd, mi is történt.

Van tehát íve az érzéseknek, mire tudatosodik, mire felszínre tör, mire engedélyt kap általad, és cselekvéssé tudod alakítani: elég volt, szívem, elmegyek. Hányszor mondod ki fejben, mire egyszer tényleg hangos lesz, és még onnan is hányszor, mire megcselekszed.

Rájöttem, hogy élve gyászoltam el a feleségemet. Ott éltem vele, és történt, ami történt, hagytam a felszínen, de a mélyben már gyászolni kezdtem, és gyűjtöttem az erőt, hogy ott tartson már a gyászom, hogy ki tudjam mondani neki, és meg tudjam tenni, amit kell.

Apámnak már nem akartam mondani semmit, amikor felhívtam. Megbékéltem vele, hogy nem lesz rá sosem válasz. De a feleségemmel már nem akartam megbékélni. Őt el kellett hagynom, hogy megbékélhessek egy napon vele is, meg magammal. A bűntudat mint egy nagy lepel borított be. Sőt inkább mint a mocsár tartott fogva, és alig láttam ki belőle. Éppen erről szól a munkámról írt könyv: a bűntudatról. A vágyról. És a szabadulásról.

VARIÁCIÓK ERŐSZAKFÜGGÉSRE, CSALÁDFÜGGÉSRE, PRAXISFÜGGÉSRE, TERÁPIAFÜGGÉSRE

A RENDELŐ A BELVÁROS EGY FORGALMAS UTCÁJÁBAN volt, szinte mindenki útba ejthette napközben, hogy könnyítsen magán, mielőtt tovább rohangál. A kapucsengőn csak annyi állt, hogy Szakáll, bárki is lehetett. Lehetett volna borbély vagy női szabó, akár masszőr is. Szakáll Péter azonban terapeuta volt szakmáját tekintve, mint magánember pedig éppen elvesztette az összes illúzióját. Sokadjára, de egyre maradandóbban. Azonban élnie kellett tovább. A válása után, bárkivel volt is, az csak felnagyította a magányát. Bárkivel volt, az olyan volt, mint egy lámpa, ami éppen oda világít be, ahol a legfájóbb. És olyan élesen világított bele a lámpa a szemébe, hogy hunyorognia kellett. És akkor a nők egyre csak kérdezgették: „Mi baj, Péter? Miért hunyorogsz?” Rájött, hogy ez csak a beszélgetés ígérete, de nem maga a beszélgetés. És rájött, hogy ennél számára már élvezetesebb az egyedüllét. Egyedülléte ünneppé lett: vágyta, éhezte. De mindez nem történt ilyen gyorsan. Ide hosszú, súlyos lassúsággal érkezett meg.

A válást követően egyetlen biztos hely maradt az életében, ez pedig a rendelője. Mindennap bement, és abban a pillanatban, ahogy oda belépett, erőre kapott. Bármi történt is benne előtte, ő ott és akkor elevenné vált, józanná, élessé. És ugyanakkor valahogy lággyá is, sokkal lágyabbá, mint bárhol máshol. Érdekes transzformáció ez, egy hely, ahol minden, ami jó benne, koncentrálódik, és minden, ami rossz, legyőzhető.

ALEXANDRA, EGY FIATAL KLIENSE FOGALMAZTA MEG neki ezt egyszer. Hetente járt, mindig ugyanabban az időben, vele kezdte a hetet. Alexandra egy erőszakos apa lánya volt, akit az anyja sem védett meg az apjától, illetve a bátyjától se. Ahogy nagykorú lett, Alexandra elhagyta a családját, ám annak dinamikáit akaratlanul is folytatta: az erőszakos férfiak sorát, akik mellett azzá a nővé vált, aki nem tudta megvédeni magát.

– Azért jöttem magához – mondta Szakállnak Alexandra egy alkalommal –, azért választottam magát, mert azt akartam, hogy a terapeutám szelíd legyen, és férfi. Határozottan beszéljen és fogalmazzon, de finoman. Sosem láttam olyan férfit, aki tisztán beszél és közben kíméletes. Szerettem volna megtapasztalni, milyen ez, és megszokni esetleg, ha ilyet látok, ne ijedjek meg. Sosem láttam férfit, aki elismer egy nőt. A családomban minden férfi ennek ellenkezőjét képviselte. Anyám ezt el is fogadta. Én másképp szeretnék élni. Más férfit szeretnék referenciának, és másik női választ, mint ami ismerős. Ez még a külsőségekben is megnyilvánult – magyarázta Alexandra energikusan gesztikulálva. – Mind dús, sötét szőrzetű, erős testalkatú férfiak voltak. Olvastam valahol, hogy ez a hegemón maszkulin ideál. Most szerettem volna valakit, és kérem, ne haragudjon ezért, aki ilyen, és közben mégsem bánt – nézett várakozón Szakállra.

Szakállnak a szeme se rebbent, Alexandra éppen arra világított rá, amit ő mindig is tudott, az ő kívülállóságára, hiszen a többi férfitól ő meglehetősen különbözött, leginkább az érzékenysége által. Alexandra évekig járt hozzá, és megosztotta a küzdelmeit a különféle férfiakkal, akik az erőszaknak ezerféle formáját vonultatták fel, mint egy mutálódó vírus, és valahányszor megküzdött eggyel, máris jött egy újabb verzió. Alexandra rendületlenül jött hétről hétre, és szeretett volna lejönni az erőszakról, mint függőségről, és egyre kétségbeesettebbé vált, hogy ez lehetetlen, mert csak ilyen férfiak szólítják meg, vagy ő csak ezeket veszi észre, és mit tegyen, hogy ez másképp legyen. És hiába mondta el neki Szakáll szelíd hangján, hogy ez csak rétegenként írható át, nem egyből és nem az összes, és hogy éppen ez a küzdelem a fejlődés maga, Alexandra hullámzott, mint a gyász.

– Elegem van magamból – kiáltotta. – Hogy állandóan meg akarom szelídíteni a vad férfiakat. Jó lenne már egy olyan, aki magát képes szelíddé tenni.

Egy napon úgy jött, hogy valami végképp más.

– Azt hiszem, valami leért az aljára. Rájöttem valamire. Az ágyban olvastam egy könyvet a hétvégén, és ott feküdt mellettem a barátom, aki a telefonját babrálta, ahogy szokta. Egyszer csak felnézett, és megkérdezte, mit olvasok és miért, amikor ott van ő. Akkor még azt hittem, tényleg érdekli, és lelkesen mesélni kezdtem neki, hogy egy fekete írótól olvasok, aki megnyerte a Goncourt-díjat, és mennyire elképesztő világot tár fel a könyv, mennyire szeretek része lenni, és milyen küzdelmes életutat jár be, mire a barátom nekem esett, hogy biztos a néger fasza kell nekem, és azért olvasom a könyvet, mert ő nem elég nekem. Bármilyen abszurd, én magyarázni kezdtem, hogy a könyvnek semmi köze az ő farkához, ám ez fölösleges volt, mert csak egyre dühödtebb lett, és rájöttem, hogy az érvelésnek semmi értelme. Azonban az egész gyomrom remegni kezdett, és hányingerem lett. Megkértem, hogy hagyja abba, ám nem állt le, és tovább vitázott a könyvről, az olvasásról, a négerről és annak a faszáról, egyre ingerültebben és véget nem érően. Éreztem, hogy merülök ki, hogy mindegy, mit mondok vagy nem mondok, nem fogja abbahagyni, és kezdek rosszul lenni, ezért megkértem, hogy menjen el, de nem ment. Akkor mondtam neki, hogy átmegyek a másik szobába, amíg lenyugszik, de utánam jött, hogy nem mehetek sehova. Annyira megijedtem, hogy hirtelen bemásztam a szekrénybe, és magamra húztam az ajtaját, próbáltam kapcsolódni magamhoz és az érzéseimhez, ahogy maga javasolni szokta, de nem engedte, hiába kértem. Feltépte az ajtót, kirángatott a hajamnál fogva, a földre tepert, én pedig sírva fakadtam. Ebben a pillanatban váltott, a dühből kedves lett, és simogatott, miközben én a földön fetrengve zokogtam, elővette a farkát, és belém akarta nyomni, hogy neki is van fasza, nem csak a néger írónak, majd ő megmutatja. Éreztem, hogy én ezt nem akarom, nem vágyom rá, nem akarom, hogy hozzám érjen, és kértem, hogy hagyjon békén, ám ő ezt nem fogadta el:

– De hát te ezt szereted – duruzsolta a fülembe. – Te imádod a faszt, szereted, ha megvigasztallak vele, csak ez nyugtat meg téged, csak én tudlak. Mondd ki, hogy csak én kellek neked!

– Nem, éppen miattad vagyok ilyen állapotban, menj el, hagyj magamra – kértem.

– Látod, már el se tudod dönteni, mi van veled – folytatta –, neked nagyon kell egy erős férfi, hogy megvédjen és vigyázzon rád és szeressen – és közben a farkát egy erőteljes mozdulattal belém tolta. Akkor rájöttem, hogy nem megy el, nem hagy békén, de el sem enged, és arra is rájöttem, hogy félek tőle, mert látom azt az indulatot rajta, amivel, ha ellenkeznék, talán meg is ölhetne, nem kell ide semmilyen provokáció, elég a legkisebb ellenállás is, és becsuktam a szemem, és azt gondoltam, megvárom, amíg elmúlik ez, és valahogy kikapcsoltam magamat. Az érzés az volt, mintha ruhán keresztül tette volna be, végig úgy éreztem ruhában vagyunk, de amikor felnéztem, észrevettem, hogy letépett mindent, nincs rajtunk ruha, és meztelenek vagyunk, és úgy tette be, csak én ezt már annyira távolinak éreztem, mintha felöltözve maradtam volna. Akkor ott nem szóltam többet, ő megnyugodott utána, simogatott és mondogatta, hogy milyen jó nekem vele, hogy engem csak ő képes megérteni és megnyugtatni, hogy milyen jó nekünk együtt, és mekkora szerelem ez. Egy szót se szóltam, annyira ki voltam merülve, őt is, magamat is idegennek éreztem, és annyira örültem, hogy a rohamnak vége lett, elaludtam.

Másnap, amikor felkeltem, még mindig nem voltak gondolataim, egyszerűen csak annyit éreztem, hogy minden sejtemmel és idegszálammal vágyom rá, hogy elmenjen, és magamra hagyjon egy kicsit, hogy tudjak gondolkodni. De már nem kértem, hogy menjen el, megvártam, amíg magától megteszi, mintha minden rendben lenne, és csak dolgozni menne vagy edzeni, nehogy provokációnak vegye, és elboruljon megint. Amikor elment, és magamra maradtam, órákig csak ültem, és bámultam magam elé. Olyan üresnek éreztem magam, mint egy csontig kikanalazott konzervesdoboz. Ha nem lettek volna körülöttem a romok, a szétfeszített ajtók, amik mögé menekülni próbáltam a roham elől, akkor talán el se hittem volna a történteket. Olyan távolinak és valószerűtlennek tűnt minden. Nagyon lassan tudatosodott, hogy ez nemi erőszak. Még úgy is nehezen tudtam elhinni, hogy velem történt, hogy ott voltam. Mintha valahogy önkéntelenül is fel akarnád menteni a másikat, hogy nem, ez nem lehet igaz, biztos valamit félreértettél, biztos nem emlékszel jól. Az ő szemszögéből nézve mindez csupán védekezés volt, mivel rajtad keresztül létezik, te táplálod, a te energiádból él, ezért a te kilépésed fenyegető számára, és ezt meg kell akadályoznia abban a pillanatban, minden áron, bármi áron is. Másnap, amikor a rohamnak vége van, kijózanodik, akkor szégyelli, és mint egy gyerek, úgy oldja ezt a feszültséget, hogy inkább letagadja, vagy akár maga előtt is lehasítja, mintha nem is történt volna meg. Ez persze őrületbe kerget, rémesen összezavar. Olyan lefagyásszerű az egész, és mivel másnap úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna, nagyon erősen elkezded megkérdőjelezni magad, hogy vajon nem csak álmodtad. Hiszen csak ti voltatok ott, és ha a másik nem emlékszik, akkor már csak te tudsz róla egyedül, és akkor könnyen meglehet, hogy őrült vagy, és ez nagyon ijesztő. Ha nem történt meg, akkor azért, hogy hogy jut ilyen az eszembe, ha meg igen, és a megrongált bútorok erre utalnak, akkor meg ijesztő felismerni, hogy éppen csak túléltem valamit, ami másképp is alakulhatott volna… És még az is eszembe jutott, hogy nincs segítség ilyen esetben reálisan, hiszen jogilag még csak nem is bizonyítható. Ültem ott, összetörten, lebénulva, és magára gondoltam, Péter. Arra gondoltam: mit mondana, kérdezne maga most tőlem. És akkor a távolból hallani kezdtem a maga lágy szavait, amint megkérdezi tőlem: „Mit érez most, Alexandra?” Akkor még nem tudtam rá válaszolni, de tovább hallgattam a maga nyugodt hangján a kérdést, hogy mit érzek, mit érzek, és végre rájöttem, hogy kurvára félek. Félek, hogy visszajön. Már csak ha rágondolok, reszketek, szédülök. És mit érzek még? Mit érzek, mit érzek… Fáradtságot, hideget, ürességet. És még mit? Mit még, mit még: undort. Undort érzek, hányingert!

Olyan, mintha egy darab lefagyott húsdarab volnék, ami lassan, szobahőmérsékleten olvadni kezd, és akkor megcsap a hús rohadt szaga. Hogy ez romlott hús! És ez a szag valami olyan zsigeri kijózanodást hozott, mint soha előtte. Ez a férfi engem sosem tudott megdugni nyugalmi állapotban, nem tudta megélni az intimitást, hanem ki kellett robbantania egy vitát, amelyben porig alázott, és amikor összetörtem, hirtelen erősnek érezte magát, és akkor már felállt neki. Valami módon mindig őrjöngéssé duzzasztotta a beszélgetést, hogy bizonyára tetszik nekem valaki más, egy másik férfit akarok helyette valójában, függetlenül attól, hogy ennek semmilyen valósága nem volt, hiszen szerettem őt. De ez a sötét és irracionális féltékenység állandó eleme volt a kapcsolatunknak, egyre fokozódóan, és a saját belső bizonytalansága kivetüléseként mindig megtalálta rá a bizonyítékokat, aminek az ellenkezőjét aztán bizonygathattam naphosszat. De ez csak az ő része. Az enyém is megvolt ebben, és ezt ott megértettem! Mégpedig az, hogy egyrészt megijedtem és magyarázkodni kezdtem, másrészt viszont fel is izgatott ez az erő, az, hogy gyengének éreztem magam mellette, és neki tulajdonítottam a hatalmat, amellyel megvédhet engem. De hát ezt a gyengeséget ő maga okozta, tehát az egész nem reális, ez most már nem menne! Én szeretek gyenge lenni ott, ahol biztonságban érzem magam, de ez nem biztonság, ahol összetörnek darabjaidra. És akkor ráeszméltem, hogy míg korábban én is gerjedtem erre, és hagytam magam, most már egyszerűen nemhogy nem izgatott fel, hanem lefagyasztott, és végül undort váltott ki belőlem. Korábban nem kapcsolt be se az undor, se a düh, ami egészséges védekezésre késztetett volna, mint egy romlott ételnél, mert ha mindig ezt etted, természetesnek tűnik. De most már nem tudtam jelen lenni. Ezért is éreztem úgy, hogy ruhában maradtam. Többé nem éreztem se őt, se magamat, csak a távolra űzött, lehasított fájdalmat, és azt vártam, hogy elmúljon. És most megéreztem a testemben és a zsigereimben, hogy lejöttem az erőszakról. Hogy átíródott bennem a szexualitás valami másra, hogy az egy sérült szexualitás volt bennem is, ami erőszakra épült, de már nem akarom ezt, a legmélyebben nem akarom, és ez nem csak puszta elhatározás! Átíródott a szexualitásom, kölcsönösségre, intimitásra vágyom, gyógyult együttlétre, nem erre a szadomazó játszmára. És ott ültem, megláttam magamat is a történetben, a saját részemet, nem csak az övét, és a testem meg a női létem legmélyebb középpontjában azt éreztem, hogy lejöttem a szerről. És dühöt is éreztem, amiért ezt tette velem, és szomorúságot, amiért ezt hagytam, mert ezen nőttem fel, és nem tűnt fel, és végül ez összeállt bennem a felismeréssé, hogy ezt én már meghaladtam. Úgy éreztem, mint aki betegségből gyógyult fel, és már látja a színeket, és érzi az ízeket, amiket korábban nem. Mindez pedig elhozta bennem a döntést is: kiszállok ebből. De nemcsak ebből a fiúból, hanem az egész erőszakrendszerből.

Az erőszak függőséget okoz, feltolja az ingerküszöböt, csak ezt elérve érzed, hogy létezel, ez vált ki választ, az örökös bizonyítás kényszerét, hogy ártatlan vagy, nem vagy bűnös, mint egy zakatoló mánia, amire kondicionáltak, hogy rögtön és azonnal és gondolkodás nélkül örökösen tisztáznod kell magad, különben meghalsz, és ha végre sikerült kicsit tisztáznod, akkor jöhet a pillanatnyi enyhülés, ami boldogságnak tűnik, miközben az lenne a normalitás. De a normalitás csak percekre villan fel, és azért máris hálás vagy, és azért a kis normalitásért cserébe, ami lehetne akár az életed, feláldozod a teljes nyugalmadat, a létezésedet, elviselve az állandó űzöttség, zaklatottság érzetét, mert azt hiszed, ez az élet. De nem. Ez a sérülésed.

A sérülés az, hogy ha bántottak, megtanultad bűnösnek érezni magad, ez az állandóságod, ez a kötődésed önmagadhoz, ez az érzés, amit ismersz: a bűn tudata. Ezen keresztül pedig aztán aktiválható bármi. Ha jön az erőszak, te nem elmenekülsz, ami normális reakció volna, hanem ott maradsz, és elindul a jól ismert folyamat: bűnösnek érzed magad, és jóvá akarod tenni. Ez tart fogva, ezért maradsz ott, miközben el is mehetnél, de ez eszedbe se jut, mert amikor megtanultad, nem lehetett kiszállni. De felcsillan a remény: ha ezt most megmagyarázom, akkor hátha megúszom, és megnyerem az egy perc nyugalmat. Aztán ezt a kényszert játszod újra meg újra, és ahol nem váltják ki, nyugtalan leszel, hiányérzeted támad, nem érted az egészet. A nyugalom gyanúsnak tűnik, fura. Amíg bűnösnek érzed magad, vágysz rá, hogy büntessenek, szex közben is, de amikor gyógyulsz, már nem. Rájössz, hogy a szex nem fáj.

Mindenki azt ismétli, amin nevelkedett, ez a normalizált erőszak, mert nem ismer más rendszert: az jelenti a kötődést, ha bántják vagy bánthat, mert ez volt az egyetlen érzelemkifejezés a családjában. Akkor is, ha látszólag mást csinál vagy mást akar csinálni. A normalizált erőszak a tudattalanból erőteljesebben hat, mint mikor átkerül a tudatosságba, ott átkapcsol valami. De még onnan is súlyos érzelmi, és nemcsak kognitív énmunka, amíg át nem dolgozza magát az egyén egy másik működésbe. Az erőszakon való nevelkedés tehát átmegy a személyiségen, és számos megjelenési formája lesz:

● az egyik az erőszak állandó generálása szadisztikus módon;

● a másik az erőszak állandó kiszolgálása mazochisztikus módon;

● a tekintélyelvű személyiség mindkettőt alkalmazza, attól függően, hogy a hatalom melyik oldalán áll;

● és van, aki passzívan képezi le az erőszakot, és aktiválja másban, ő maga semmit nem csinál, „csak” az őrületbe kerget.

Ezen erőszak-megnyilvánulások mögött mind az az érzet áll, hogy az egyén bűnösnek érzi magát. Csak ha már úgyis bűnös, akkor a szadista el is követi a bűnt, és a lebukás izgalmától vagy attól, hogy végül kimagyarázza és nyer, kielégül. Míg a mazochista vezekel a bűnért a végtelenségig: jóvá akarja tenni, vagy magyarázni, hátha felmentést kap végül, ha elkövette, ha nem, a bűntudata állandó. Illetve a passzívan reagáló karakter, ha már úgyis bűnösnek érzi magát, akkor inkább hallgat és nem vállal felelősséget, hátha megússza, vagy ha kiderül, és akkor meg úgyis mindegy.

Az erőszak és a bűntudat rokonok, egyik a másikat táplálja és generálja. De ez egy skála is: a mindenért bűntudatot érző kapcsolatfüggő személyiségtől – aki a másik ember összes nyomorúságáért magát okolja, noha semmi köze nincsen ehhez – a semmiért bűntudatot nem érző pszichopatáig. A két véglet közt persze végtelen árnyalat és megnyilvánulási forma létezik.

Így jön létre a kettejük – mármint a szadisztikus és a mazochisztikus karakter – patológiás egyensúlya: az egyik semmit nem vállal, a másik a partner helyett is vállalja a bűn felelősségét. Nyilván egyik sem egészséges. Nagyon érdekes eloszlása ez a bűntudatnak. Az, aki elszenvedi az erőszakot, az megéli a bűntudatot, az pedig, aki okozza, vagy nem éli meg egyáltalán, vagy kivezeti a másikra, sőt igazolni fogja a másik bűnösségének a bizonyításával. Így a bűnös leteszi a bűntudatot, aránytalanul keveset vállalva, vagy sokszor manipulatívan csupán mímelve azt, tehát valójában magát érezve áldozatnak, az áldozat pedig még emiatt is megsajnálja, és bűn nélkül is átvállalja a bűntudatot, szintén aránytalanul, csakhogy valamiképp kiengesztelje a másikat, vagy megússza a még nagyobb büntetést. Így a teljes rendszer igazolást kap.

A kapcsolatfüggő személy arra lett kondicionálva, hogy hibás, és jóvá kell tennie, nem mehet el, nem léphet ki a rendszerből, mert ha megteszi, akkor még nagyobb bűnt követ el, hiszen tartozik magával a másiknak, szolgálnia, vezekelnie kell, hogy kínzó hiányait, szorongását csökkentse. Ez mindenkor egy másikon keresztüli létezés, tehát csak ennek van létjogosultsága, szemben az önmagában való létezéssel, ami bűn, ezért ez a személy abból nyeri minden önértékelését, hogy kitart, minden körülmények közt, ez nemcsak kötelessége, hanem a létezése is. Ezen keresztül a végsőkig fogható, büntethető, manipulálható, ezt a sebet tehát magában hordozza, és erre „csak” mágnes a másik, aki ezt használja. Ha nem tart ki, akkor úgy véli, megszűnik a léte, ez a lét egyetlen haszna. Ha kilép a rendszerből, akkor oly mérhetetlenül gonosznak élné meg magát, hogy az elviselhetetlen. Ez a felelősségvállalás sérülése. Ahogyan az is sérülés, ha valaki semmiért nem vállal felelősséget, úgy az is súlyos sérülés, ha valaki a másikért minden felelősséget vállal, ám magáért már nem, sőt a magáért való felelősségvállalást elmulasztja a másikért átvállalt felelősségért.

Így lesz végül két magáért felelősséget nem vállaló egyén. Ilyen módon egyikük sem felnőtt, nincs autonóm identitásuk. Ha gyerekük lesz, arra fog hárulni saját fel nem vállalt felelősségük, amit a gyerek vagy megtanul teljes mértékben hárítani, a magáéval együtt, vagy magára vállalni a magáé helyett – egészséges modell nem érhető el ebben a rendszerben.

Ez egy torzulás tehát, egy elcsúszás: az egyik fél semmilyen felelősséget nem vállal, se magáért, se a másikért, a másik pedig túlzott felelősséget vállal a másikért, ami pótolja a magáért való felelősségvállalást. Az egyik örökösen megbántva érzi magát, sértett düh szorult belé, ezért előszeretettel mutogat a másik felelősségére; a másik mindig bűnösnek érzi magát, ezért korlátlanul átruházható rá minden felelősség: ez a két működés mágnesként működteti a játszmát. A függő kapcsolatokban két függő ember van: az egyik a másikat szerként használja a saját kielégülésére; ez gyakorta a szadisztikus, szerfüggő fél, amelyik a partnerét ugyanúgy használja, mint a szerfüggő a szert, és ez nemritkán egyéb függőséggel is társul, sőt, ha tárgyként használja a partnerét, akkor valószínűleg több embert is használ tárgyként. A másik fél önmagát használja szerként, a másik kielégítésére, mert mazochisztikus módon önmaga használata által elégül ki, illetve ezáltal természetesen a másikat is szerként használja, mert függ attól, hogy a másik használja őt, szüksége legyen rá, vagyis nem biztosít se a másik, se önmaga számára szabadságot. Egyik fél se vállal felelősséget önmagáért, az egyik viszont vállal a másikért, érte viszont senki, önmaga sem: ő a tárgy. Ez tehát két sérült félből álló, egymás által kitámasztott, önmagában eldőlő rendszer, egy patológiás egyensúly. A dinamika addig működik, amíg egyik fél gyógyulni nem kezd, és se használni, se kielégíteni nem akarja a másik felet használati tárgyként. Ilyenkor felborul a patológiás egyensúly, és vagy mindkét fél gyógyulni kezd, eljutva a saját felelősségéhez, vagy az egyik gyógyul, a másik pedig dühödten húzná vissza a függőségbe, és bünteti a gyógyulását, a leválását, a fejlődését, örökös bűntudatot keltve, ami ismerős lesz a gyerekkorból, és emiatt nagyon erős lesz torz húzóereje.

A gyógyulás a bűntudat mocsarából való kilépésen át vezet, ami első körben azt jelenti tehát, hogy megtanuljuk úgy viselni a bűntudatot, hogy nem ijedünk meg tőle, és nem rohanunk vissza a jól ismert függésbe, hanem a fókuszt a másik kielégüléséről vagy használatáról, önmagunk gyógyulására helyezzük, és gyakorolni kezdjük a saját jóllétünkért való felelősség vállalását.

Alexandra tehát a szer volt a kapcsolatban, a tárgy, aki a másik ember kielégítésén keresztül létezett, mert ezt az egyetlen engedélyt kapta meg gyerekkorában a létezésre, ezért függő módon ezt ismételte. Barátja, Bálint, a szerhasználó fél volt a kapcsolatban, aki Alexandrát a saját kielégülésére használta, de nyugalmi állapotban nem kell a szer, a szer az izgalmat, a szorongást csökkenti, tehát az intim helyzetet szét kell verni előbb, hogy létrejöjjön a jól ismert szorongás. Ennek csökkentésére használta Bálint a másikat nyugtató tárgyként, mégpedig úgy, hogy projektív identifikációval kivezette Alexandrára a saját szorongását, amivel ezáltal nem kell szembenéznie, és miután a másik szorong helyette, ő lesz a kemény fiú, aki erőt és nyugalmat képviselhet a másikkal szemben. Magát megnyugtatni képtelen, ahogy a nyugalmat fenntartani is, szüksége van a másikra, hogy ezt a függőségét lejátssza és kielégítse rajta. Ez addig működik, amíg a másik elhiszi, hogy ő a bűnös, aki mindezt megérdemli, sőt ő okozta, sőt hálás lehet, ha vele maradnak, sőt folyamatosan jóvá kell tennie. Magyarul: addig működik, amíg a bűntudat tart, amíg ki lehet belőle csikarni, mert az a patológiás kötőanyag. Ha a másik gyógyul, önbecsülése nő, akkor csökken a bűntudata, ezért egyre nagyobb dózisokban kell kiváltani a bűntudatot, hogy működjön a rendszer. Ezt tette Bálint, de annyira megemelte a dózist, hogy Alexandra kijózanodott: már nem tudta többé bűnösnek érezni magát olyasmiért, amit nem követett el, ezért jóvá tenni se akarta, és hálás se akart lenni azért, hogy megdugják. A hosszan tartó súlyos játék véget ért.

– Soha nem éreztem ilyet életemben, hogy valaki ennyire brutálisan lefagyasszon, mint egy hullát. Hogy semmit se érezzek, csak a saját halálom és lefagyásom árán tudjak vele együtt lenni. A szeretet szerintem azt jelenti, hogy kitesszük a sebezhetőségünk, a bizalmunk egymás elé, és vigyázunk rá. Ha nem vigyázunk vagy nem tesszük ki, akkor nem tud létrejönni a biztonság, így a valós kötődés sem, maximum a toxikus kötődés vagy a függés. Ha úgy érzem, valami hazugság vagy erőszak van, elkap egy fulladásszerű érzés, és menekülnöm kell! De közben mondogatta, hogy „te ezt így szereted, ne is tagadd!” Soha többé nem akarok ruhában baszni azért, hogy ne fájjon! És nem akarok bűntudatot érezni, ha valami fojtogat, és eljövök. Ez az egész bűntudat tart benne a szar függőségekben. De én már nem tudok egy súlyos lebaszás után baszni senkivel, már nem izgat, nem vonz az erőszak. Nem attól lesz férfi valaki, hogy félned kell tőle! Már nem akarok kislányként összetörni, és hagyni, hogy a bántalmazó felnőtt megvigasztaljon. Nincs rá többé szükségem, hogy összetörjenek, mert rájöttem, hogy nem érdemlem meg. Hogy senki sem érdemel ilyet. Olyan tisztának is érzem most magam, hogy tudok örülni annak, ami egyszerű és könnyű.

A nőket szerként használó férfiak csak kellően kiszolgáltatott nőkkel kezdenek, vagy olyanokkal, akiket azzá tudnak tenni, megszégyenítve, megtörve, bűntudatot keltve, elhitetve velük, hogy ők a hibásak a dühükért, és csak legyenek hálásak, ha megkegyelmeznek nekik. Ez olyan durva manipulatív játszma, ahol semmilyen élhető realitás nincsen, csak ellentétes pólusok, a külső rajongás és a belső megalázás közti űr, amit magadból töltesz be, az agyalással, hogy megértsd és értelmezd. Ez lesz a függőség tere, a kontroll mindig a másiknál van fölötted, hogy melyik énjét rántja éppen elő. Természetesen azok a nők lesznek partnerek ebben a játszmában, akiket a bűntudatkeltés mentén meg lehet fogni, akiket arra kondicionáltak, hogy felelősséget vállaljanak másokért, és ne tulajdonítsanak jelentőséget a saját érzéseiknek. Ugyanez jellemző azon fordított esetekre, amikor a nők használják szerként a férfiakat, akik általában náluk alacsonyabb státuszú férfiak, vagy ha magasabb státuszúak, akkor szexuális vagy érzelmi manipulációval kiszolgáltatott helyzetbe hozhatók, hasonlóképpen egy eredendően sérült mintázat következményeként.

Nagyon érdekes ezekben az emberhasználati dinamikákban, hogy nemcsak a felelősség oszlik el aránytalanul, és ennek megfelelően a bűntudat érzete, hanem az áldozatiság tudata is. A másik embert a saját szükségletei kielégítésére használó fél ezen tettét mindenkor igazoltnak, indokoltnak és jogosnak látja, ő saját magát egy véget nem érő áldozati pozícióba helyezve, vagyis akármennyire is elégítik ki a szükségleteit, ő mindig úgy fogja érezni, hogy nem kapott eleget, és ez mindenkor ürügyet szolgáltat majd szadisztikus emberhasználatára. A használt fél azonban, mivel eleve bűnösnek érzi magát, és a másiknak hozott szolgálaton keresztül határozza meg önmagát, jó sokáig jogosnak fogja érezni a másik fél követeléseit, amivel leképezi a maga részéről a játszma mazochisztikus részét, kiszolgálja és fenntartja tehát a rendszert, vagyis ő magát a bűnös félként fogja meghatározni. Miközben külső szemmel ő az áldozat a rendszerben, ő magát belülről másképp éli meg, és nagyon sokáig az őt használó vagy büntető másik felet fogja sajnálni azért a sérelemért is, amit ő maga szenved el. Ez tartja fenn kettejük – a külvilág számára érthetetlen és sokszor szétszálazhatatlan – sérült működését. Egy idő után a kiszolgáló fél annyira frusztrálódik, hogy apró dolgokban ellenáll, veszekszik, vagy szidalmazza a másikat, amiből egymás kölcsönös bántása, akadályoztatása, szidalmazása keveredik. Az egyik nagyobb kontrollt fog gyakorolni a rendszer egészén, a másik azonban magához fog venni apróbb, kellemetlenkedő kontrollokat. Ez életfogytig is eltarthat, amennyiben egyik vagy másik, netán mindkettő gyógyulni vagy fejlődni nem kezd, tehát kimozdulni a rendszerből. Ez az esetek többségében a mazochisztikus fél lesz, mert nem fogja bírni a terhelést, de előfordulhat fordítva is. Ilyenkor a jól bevált szerepek kimozdulnak, és a nem fejlődő fél durván büntetni fogja a másikat a kimozdulásért. A gyógyulás azt jelenti, hogy a használt fél bűntudata csökkenni kezd, ha nem elégíti ki a másik szükségleteit, illetve nem ijed meg a keletkező bűntudattól, hanem tudatosítja azt, és nem vállal tovább felelősséget a másik jóllétéért, hanem önmagáért. A használó fél gyógyulása pedig onnan indul, hogy elkezdi nem használni a másikat a saját kielégítésére, hanem felelősséget vállal önmagáért, és megjelenik a kölcsönösség. Ha csak az egyik fejlődik, a rendszer többnyire fel fog borulni. Ha mindkettő, akkor fejlődhet a rendszerük egésze, és a kapcsolatuk is magasabb szintre léphet. Ha pedig egyik sem, akkor a rendszer többnyire stagnálni fog, állni egy megrekedt szinten. Vagyis két esetben maradhat együtt egy ilyen felállású rendszer: mindkettő fejlődésével vagy mindkettő stagnálásával, sajnos az utóbbi a gyakoribb eset. A rendszer akkor borul fel, ha az egyik (a szolgáltató fél) már nem tűr tovább, mert épül az önbecsülése, vagy a másik fél számára már nem hasznos többé, például egy betegség miatt nem tud tovább „szolgáltatni”, és adódik hasznosabb forrás a használó fél számára, aki nem óhajt fejlődni. Ezek a dinamikák már a kapcsolat indulásánál érezhetők: az egyik érzi, hogy számára „tápláló” a másik, a kapcsolatfüggő érzi, hogy szükség van rá, s így mágnesként kapcsolódnak össze. A végpontnál ugyanezen dinamika mentén szakadnak el: az egyik már nem táplál, vagy nem akar táplálni többé.

Nagyon fontos, hogy áldozati pozícióból, ahogyan bűntudati pozícióból se lehetséges fejlődni, ehhez kimozdulás szükséges. A mazochisztikus fél is, bár ezt sokáig nem így érzi, áttérhet egy adott ponton a maga áldozati pozíciójába, azonban, ha ezt nem követi cselekvés, vagyis változtatás, akkor megreked, és ahol mindkettő áldozatként éli meg önmagát, ott mindkettő bántalmazni fogja a másikat, mert jogosnak érzi. A változáshoz az áldozat felelősségvállalása szükséges, tehát az áldozatiság egy meghaladásra váró átmeneti etap. Van, aki annyira megreked egy valamikori áldozati pozícióban, hogy csak olyan felállás izgatja, ahol neki állandóan küzdenie, harcolnia, szenvednie kell valami elérhetetlenért, mert csak ezt a működést ismeri, és ha találkozik valaki elérhetővel, aki tisztán kommunikál és biztonságosan kötődik, azonnal megbántja vagy megbántódik, csakhogy felállíthassa azt a dinamikát, amelyben a másik elérhetetlenné válik és küzdeni kell érte, tehát egyszerűen lehetetlen lesz vele bárminemű egyenrangú partnerséget létrehozni. Ha valaki áldozati szerepben marad, az döntés. Az sem ritka, hogy valaki egyszerre érzi magát áldozatnak, és egyszerre van jelen terhelt bűntudattal a rendszerben; ezek egymást kioltva benne tartják a felet a stagnálásban, ahol nő a frusztráció, s így az agresszióba kívánkozik ki, annak aktív vagy passzív formáiba.

Az emberfüggés tehát azt jelenti, hogy egyik ember a másikból él, nélküle képtelen önmagát egyensúlyban tartani, ehhez mindenkor kell egy másik. A szerhasználó félnek tehát azért kell a partner, hogy minden érzését rajta keresztül élje meg, vezesse le, gyakorlatilag felzabálja a másikat, minden szükségletét kielégítse rajta és általa. A használt félnek pedig azért kell a partner, mert maga a tény, hogy használják őt, hogy ő használva van, az meghatározza a létezését és az értékét, és ha ez nincs, akkor haszontalannak, értéktelennek éli meg magát, tehát végső soron ugyanúgy képtelen önmagát megtartani a stabilitásban. Ebben a rendszerben tehát mindkét fél függő, másképpen, de mégis egymás által és egymásból léteznek, oly módon, mint egy gyerek, aki a gondozója nélkül nem marad életben, ellentétben egy felnőtt emberrel, aki képes gondoskodni önmagáról és a szükségleteiről. Az összetartó erő a szükséglet maga, nem az érett érzelmek. Ezért is ezen rendszerek képesek fejlődés nélkül, brutálisan alacsony minőségben a végtelenségig eltengődni. Az egyik fél fejlődése azonban megbontja a rendszert, és ha nem tudnak fejlődni együtt, akkor a rendszer egy ponton kínkeservesen megszakad.

Ez nemcsak társfüggőséget jelent, hanem összességében kapcsolatfüggőséget, tehát ez a függő ember általában a kapcsolatain keresztül létezik, és ez lehet természetesen társkapcsolat, de a szülőkhöz vagy a gyerekekhez fűződő függő viszony ugyanúgy, mint más emberi, rokoni, kollegiális kapcsolat, amely nélkül nem marad életben. Ez tehát nem egy egészséges, kölcsönös, tápláló kapcsolódás, hanem használat, amely során egyik fél sem tud épülni, fejlődni, hanem leépül vagy stagnál. Ezt a kulturális dimenziók is erősítik: egy kölcsönösen függő kultúrában erőteljesebben és nagyobb legitimációt nyerve jelenik meg, mint egy individualista kultúrában. Magyarország e tekintetben hibrid hely, hiszen a férfiak számára az individualizmust jobban, egyoldalúan megengedi, a nők számára a függést szinte normává teszi, ennek megfelelően a férfiak rendszerszinten gyakrabban használják a nőket tárgyként, a nők pedig rendszerszinten gyakrabban ajánlják fel vagy viselik el önnön tárgyiasításukat, bár egyéni szintű eltérések előfordulhatnak.

A férfi kívülállóságát erősítő, illetve a nőket szolgálathoz kötő rendszerek azt eredményezik, hogy a nők kielégületlen szükségleteiket a gyermekeiken keresztül elégítsék ki, akár úgy, hogy őket is vég nélkül szolgálva, saját hasznosságukat kinyerjék, akár úgy, hogy gyerekeiktől várják önmaguk kiszolgálását, végül ugyanúgy leképezve velük is a függő dinamikát. Bizonyos férfiak is végül a saját gyerekeikből elégítik ki szükségleteiket, akár lányaikat feleségesítve, akár fiaikat önmaguk meghosszabbításának tekintve, fölöttük kontrollt gyakorolva, függőséget teremtve. Így a függőség végül a teljes családot behálózza. Ennek feszültségét egyes tagok aztán szer- vagy viselkedési addikciókkal fogják elfedni, tehát a függőség teljes rendszert képez, és többnyire nem jár egyedül.

A függőnek nincsenek énhatárai, a másik az ő meghosszabbítása, vagyis tulajdona, eszköze, tárgya, ami nélkül nem tud élni, mert nincs, mi táplálja. Valójában nem a másik számít, csak a saját biztonságát félti, ezért görcsösen kapaszkodik. Nem magához a konkrét személyhez kötődik, hanem azon keresztül tartja életben magát, abból nyer energiát. A másik se létezik önmagában, mert bűnnek éli meg mindazt, amit magáért csinál. Úgy véli, életében a legfőbb jó, ha a másikért létezhet, annak örömére tehet, szolgálhatja, tehát a másikat táplálja. Így fonódik egybe a függő rendszer: résztvevői önmagukban létezni nehezen tudó személyek, és szükségük van erre az összefonódásra a létezéshez. E rendszerben egymást és akár gyermekeiket is eszközként használják, hogy energiát nyerjenek ki belőlük, vagy saját létezésüket megerősítsék, érvényesítsék, mert a függőségen belül a funkción keresztül jön létre a kötelék: adni vagy venni, mert nem létezhet ettől független lét. Ezek nem feltétlenül tudatos, előre megfontolt, gonosz játszmák, sok esetben teljesen önkéntelen, fájdalmas ismétlések, melyekben maguk a résztvevők is gyakran szenvednek, kiutat nem lelve.

Aki áldozat marad a saját felnőtt életében, az elkövető lesz a gyerekeiében, mert nem tudja se magát, se őket védeni, ezáltal rájuk hárul minden felelősség, ami nem az övék, így nem tudnak egészségesen fejlődni. Az áldozat, aki sosem mondja el a véleményét, az érzéseit, nem vállal felelősséget, ezért hazudik minden tettével, miközben nő benne a feszültség az állandó elfojtás és a félelem miatt, ami megterheli a teret, állandó bűntudatot kelt a gyermekeiben, akik helyette akarnak cselekedni. De magában az áldozatban is rengeteg robbanásra kész feszültség termelődik, ami ha nagyban nem is kap teret, de mikroagresszív cselekedetekben mindenképpen. Gyermekként áldozatai vagyunk egy ilyen helyzetnek, ám felnőttként el kell jutnunk az érzéseinkért, szükségleteinkért való felelősségvállaláshoz, akkor is, ha ez kínzó belső munka, mert ez az egyetlen lehetőség arra, hogy felnőtt, valós, jelen idejű, józan és az automatizálódott mintázatoktól szabad életet élhessünk, így tisztán kapcsolódhassunk másokhoz, nem terhelve őket saját fel nem dolgozott sérelmeinkkel. Aki magát vagy a másikat csak a szolgálatain keresztül tudja szeretni, az csak nagyon sérült szeretetmintázatot képes átadni a gyermekeinek is.

Akit ily módon szerettek, az úgy nő föl, hogy számára összemosódik a használat, a hasznosság a szeretet fogalmával, s így törvényszerűen kísérni fogja egy állandó félelem a kudarctól és a büntetéstől is. Egy gyerek nem tud differenciálni, számára az lesz a „szeretet”, ahogyan vele bántak, sajnálatosan. Ő ezt véli szeretetnek, mivel nem ismer mást, és első körben ennek valamiféle ismétlése tűnik majd természetesnek. A segítő szakma lényege, hogy ítéletmentes és empatikus legyen, tehát akár a legsúlyosabb bántalmazóban is megtalálja a szerethetőséget, nem felmentésként, hanem éppen a változás kiindulópontjaként. Ugyanakkor partnerként a saját integritásunk védelme érdekében nem vehetjük fel ezt a segítői perspektívát.

Először tehát mind áldozatok vagyunk, aztán ha kilépünk az adott rendszerből, akkor túlélők, de ez első körben még nagy valószínűséggel nem tudatosul, mert az ott és akkor csak menekülés lesz, többnyire a fizikai térből, ahol áldozattá váltunk, de utána törvényszerűen ugyanazt fogjuk érzelmileg leképezni egy másik térben. Ha itt elérjük a mélypontot, van esély az eredeti sérelem tudatosulására, és akkor újra ki kell menekülni az ismételt rendszerből, de már nemcsak fizikailag, hanem érzelmileg is feldolgozva a származási rendszer okozta sérelmeket. Ha ez nem történik meg, akkor mindig csak fizikailag váltunk helyszínt – vagy úgy sem –, érzelmileg azonban ugyanazt ismételjük csak más személyekkel. Így aztán nem fogunk másik szerepet ismerni, mint az áldozatét vagy az elkövetőét, így vagy az egyik, vagy a másik szerepbe bújunk újra meg újra, sőt akár váltakozva. Ha másodszor is kilépünk a rendszerből, akkor jön a komoly belső munka, hogy ne pusztán túlélők maradjunk, ami mindenkor a traumához köti az identitást, hanem megőrizve a túlélő identitást – mint emlékhelyet – megérkezzünk saját, valódi, élő, jelen idejű, szabad életünkbe. A túlélő identitás létfontosságú híd, nem kihagyható, de nem is lehet végállomás, mert ha az, akkor érzelmileg örök függőség, vagyis fogság marad, ami beszűkít oda, és kitakar egyéb létformákat.

Az is lehet, hogy nem egyszer, nem kétszer, hanem többször fogjuk a származási családban tanult rendszert ismételni, egészen addig, amíg nemcsak fizikailag, hanem az érzelmi rétegek legmélyén is kilépünk a mérgező struktúrából, például eljutunk oda, hogy hozzáférjünk a mindenek legalján mételyként fertőző bűntudathoz, kívülről rálássunk, megérezzük a mérgét, megérezzük, hogy ez nem mi magunk vagyunk, csak az örökségünk, és mint idegen szervet kivessük, kiműtsük, kihányjuk végérvényesen magunkból. Ennek eredményeként nemcsak az aktuális, ismételt rendszerből szállunk ki, hanem annak előzményéből is, és a jövőben bárki ennek az érzésnek a közelébe szeretne tolni, manipulálni minket, brutálisan be fog riasztani a vészjelzőnk. Mert akkor már tudni fogjuk, hogy nem a mi hibánk, amiért így érzünk. Hanem azért érzünk így, mert bántanak. Ez a szabadulásunk záloga.

Ha viszont nem bántanak, és mégis így érzünk, úgy az azt jelenti, hogy nem jutottunk el a feldolgozás mély rétegéig, így azt kivetítjük és újrajátsszuk. Vagy ha bántanak, és mi tűrjük, akkor ugyanez a helyzet. Akkor benne maradtunk az áldozat-elkövető játszmában, és még mindig nem vagyunk kint a friss, szabad levegőn. E sérült rendszerekben az agresszor – aki valaha áldozat volt, de még mindig nem dolgozta fel – áldozatként látja önmagát, ezért jogosnak érez mindenkivel szemben mindenfajta bántalmazást, mert – noha nincsen tudatában – örökösen meg akarja torolni a múlt sérelmeit másokon. Mindig áldozatként tekint magára, és hogy „védekezzen”, vagy „megelőzze” az esetleges támadást, már előre bántani fog. Természetesen neki is van egészséges része, amelyik kapcsolódni vágyik, de a másik része retteg az újabb vélt sérelemtől, ezért nagyon erős kontrollgyakorlásra van szüksége, hogy csökkentse a szorongását a kötődésben. Egyszerre kinyúl a partnerért, de el is löki magától. Ez a viselkedés elég széles skálán mozog a személyiség és egyéb tényezők függvényében: lesz, aki erőteljesebben szorongat, míg más erőteljesebben lök el. Ezekben az esetekben valójában csak a kapcsolódás formai keretét – vagy annak látszatát – akarják, vagy csak egyszerűen állandó készenlétben szeretnék tartani a partnert, de az együttlétet vagy a kapcsolati keretet nem tudják megtölteni valós tartalommal, kapcsolódással, mert annyira félnek a vélt veszélytől. Pont ezért kell olyan görcsösen keretben tartani a másikat, vagy akár végletesen elutasítani mindenfajta elköteleződési formát, mert az agresszor csak a végletekben érez megnyugvást, nem képes élhető egyensúlyban létezni, aminek része lenne a bizonytalanság tűrése is, ami a felnőtté válás fontos eleme.

Ez aztán reflektálatlan félelmet vált ki a partnerből. Tulajdonképpen attól válik a rendszer bántalmazóvá, hogy a félelem állandóan jelen van, ez az észrevétlen norma, ez a minden lépést meghatározó elem. Mert minden kapcsolatban előfordul, hogy akarva-akaratlan esetleg megbántjuk egymást, ám egyáltalán nem mindegy, hogy ezt konstans félelem övezi-e. Az egészséges kötődésben nem félünk egymástól, mert ott biztonság van, ha hibázunk is, nem lesz vége a világnak. A függő viszonyokban a legapróbb hiba is végzetes lehet, sőt nem is kell hibázni, hogy büntessenek, ezért a félelem állandóan ott van, bár sokszor nem is tudatosodik. Mert nemcsak az aktív bántalmazás vált ki félelmet, hogy mondjuk megfenyeget vagy megüt a másik, hanem a passzív is. Az is durva félelem, ha azért nem merem elhagyni a másikat, mert félek, hogy öngyilkos lesz. Ez súlyos manipuláció, amelyben a másik fogva tart, és én maradok, mert bűnösnek érzem magam. Egyik a másikba kapaszkodik, és egyik a másikat löki el oda-vissza különböző eszközökkel, ami valójában mind az intimitás és a valódi kapcsolódás elűzése. Valahányszor ordítok, kiabálok, számonkérek, követelek, büntetek, provokálok, ellenőrzök, annyiszor lépek ki az intim térből. De ugyanígy: valahányszor magamban tartom, és nem mondom ki, és úgy teszek, mintha…, és mást csinálok, annyiszor vetem el a kapcsolódás valódi esélyét. Valahányszor nem a jelenben vagyok, hanem mondom-mondom és hivatkozom a múltat, egyvégben, hogy mit miért nem csinálok a jelenben, vagy ígérgetem a szebb jövőt, hogy ha majd ez meg majd az lesz, akkor majd így meg úgy jó lesz, annyiszor tolom el a valóságot. Amikor együtt vagyunk, nem számít, mi volt, és nem számít, mi lesz, csak az a kérdés: együtt tudunk-e lenni, valójában, most. Ebben a pillanatban. Igen vagy nem?

Azért vagy emberfüggő – vagy a használó vagy a használt oldalon, mindegy –, mert amikor kardinális lett volna az egészséges fejlődésedhez, akkor nem kaptad meg azt az embert, akinek ez lett volna a dolga. Az most mindegy, hogy miért nem, nem vele foglalkozunk most, hanem azzal, hogy a te szempontodból ez hiány maradt, és ezért be akarod tölteni. De mivel az a kardinális időszak elmúlt, ezt már nem tudod betölteni másból, ezért hát nincs más esélyed: ki kell tépned magad ebből a mérgező illúzióból, és be kell töltened magaddal, a saját valóságoddal. Le kell menned érte a mélybe, ez a munka csakis rád marad. Ott és akkor kezdődhet el a függőség vége.

Függőségben éppen az az illúzió, hogy nem vagy egyedül, miközben pont, hogy teljesen egyedül vagy. Ezek az emberfüggők mi vagyunk mind, így vagy úgy, ki kevésbé, ki nagyon, ki minden lépésében valaki másba kapaszkodik, ki pedig annyira megszokta az egyedüllétet, hogy a világ legtermészetesebb dolga számára, ha mindent egymaga old meg a kapcsolaton belül, így észre sem veszi, ha használják, amíg drasztikusan ki nem merül, és gyógyulni nem kezd. E viszonyokban a saját egyedüllétünkbe való kapaszkodás köztünk áll, a szerhasználó ezt el fogja fedni a szerrel, a magát szerként felajánló pedig a saját szolgálatkészségét teszi meg függőségnek, így mindkettő előtt a saját függősége áll falként, ami nem engedi át se őt a másikhoz, se a másikat magához. Meg kell hát tanulnunk lejönni a közénk álló szerről, hogy egyáltalán kapcsolódhassunk magunkhoz, a másikhoz, az érzéseinkhez.

Szakáll ezt jól ismerte, nemcsak kívülről, elméletben, hanem belülről is, a saját sérülésén át. Hol az apjáról, hol az anyjáról, hol a feleségéről, sőt a gyerekeiről is próbálta fejben lehámozni magát. Mindegyikről másért és másképp, de szükségszerűen. Minden egyes nap egy döntés, hogy nem, ma nem őrülök meg, ma sem folytatom a függőségem. Nem megyek bele más játszmájába, s nem telepszem rá a sajátommal, és mindennek feszültségét nem vezetem el egy nőbe sem, hogy megnyugodjak. Itt maradok magammal, ezzel a belső kavalkáddal, és teret adok erre, és időt, hogy kijöjjek a felszínre. Szakáll Péter tulajdon egyedüllétét gyakorolta éppen, ezért különösen értette a vele szemben ülők mély, kínzó érzelmi magányosságát, függetlenül a fizikai társaságuktól. Akik hozzá jártak, valószínűleg ezért is választották őt: azt érezték, hogy a mód, ahogy figyel, nem könyvből olvasott. Mert nincs annál erősebb energiaáramlás, mint amikor egy ember látva, értve, megértve érzi magát. Amikor egy ember nem színházban érzi magát a pszichológusnál – ahol az egyik egy előre megírt forgatókönyv szerint játssza, hogy figyel, kész kérdéseket ismétel és jegyzetel, a másik pedig azt játssza, hogy beszél –, hanem a két ember jelen időben, egymásra hangolódva beszélget. Ettől élőnek érzed magad, és élni kezdesz. Tehát gyógyulsz, mert a valóság a gyógyulás.

A függőségnek van az a dinamikája, hogy először, legelőször, az elején valami jó, tetszik, újdonság, felemel, megnyugtat, közösségérzetet biztosít, és ez a hatás egy darabig fennáll. Aztán növelni kell a dózist, hogy hasson, amitől egyre kevésbé hat, és egyre nehezebb és rosszabb nélküle, mind nagyobbá válik a kontraszt, elviselhetetlenebb és irreálisabb a létezés, egyre mélyebbre süllyedünk, és kevésbé érezhető a kezdeti jó, minden szertefoszlik, ami ezt táplálta, csak az emlék marad, hogy egyszer jó volt, és mindig szeretnénk újraérezni, de csak távolabb kerülünk, egyre rosszabb, már nincs eszközünk megtartani magunkat nélküle, és kész, elvesztünk benne.

Mert mindennek van egészséges és egészségtelen verziója. Vegyünk egy hétköznapi példát: szoptatni egy csecsemőt a világ legegészségesebb dolga, de ha nem hagyjuk idővel abba, akkor már a kisiskolást szoptatni egyenesen bántalmazás, és egy ponton túl az, ami korábban gondoskodás volt, szexuális abúzussá válhat. Ugyanaz a dolog tehát a kontextus és a mérték függvényében átalakul valami mássá. Egyszer megbántalak, másszor te bántasz meg, vitázunk, aztán megbeszéljük, és legközelebb tiszteletben tartjuk – mindez teljesen oké egy kapcsolatban. Ám véget nem érően bántani a másikat, folyamatosan belekötni, félelemben tartani – az már toxikus magatartás. Etetni, vécére vinni, kézen fogva sétáltatni a gyerekünket és óvni minden lépését, egy korig teljesen természetes, ám ha ez idővel nem változik meg, akkor az nem egy egészségesen fejlődő, hanem függő viszony. Ugyanaz a tett, ami korábban gondoskodó, életadó és jó volt, később ártó és mérgező lesz, ami akadályozza a gyerek érzelmi fejlődését, szülőről való leválását, autonómiájának kialakulását, csökkenti önbecsülését. Ebben az esetben ez már nem gondoskodás, hanem rátelepedés, kontrollgyakorlás, kizsigerelés, hiszen az már nem a gyerek szükségleteiről szól, hanem a szülőről, aki nem tudja elengedni saját fontosságának megélését a gyermeken át, vagyis saját szükségletei kielégítésére használja a gyermekét, annak bizonygatására, hogy ő milyen nagyszerű szülő. Így a szülő látszólagos önfeláldozása nem a gyerek valós érdekeiről szól, hanem a szülő képtelenségéről az önálló, felnőtt életre, és ezért fogva tartja, tehát függővé teszi a gyermekét, s innen a gyerekben is újraindul, vagyis inkább folytatódik a függő játszma.

Ha a létezésed azon múlott, hogy az agressziót leszelídítsd, mint például Alexandra esetében, akkor állandóan szelídíteni akarod az agressziót, azért, hogy létezhess, vagyis az agresszió megléte vált ki ingert, ezáltal akaratod ellenére függsz az agressziótól is. Magaddal tudod kezdeni a változást, tehát azzal, hogy ne érezd feladatodnak az agresszió megoldását, szolgálatát, akár az aktív agresszió szelídítését, akár a passzív agresszió kimozdítását, tehát ahol ez a késztetés bekapcsol, ott kell tudatosítanod, hogy nem a te felelősséged egy másik ember viselkedése. Amennyiben ez a reakció megszűnik, vagyis egészségessé válik részedről, úgy fog megváltozni a választásod is. Nem az agresszióra fogsz válaszolni. Tehát magát az agressziót nem tudjuk megváltoztatni, de azt el tudjuk érni, hogy te ne válaszolj, vagy kevésbé válaszolj rá azáltal, hogy megérted, mi a saját felelősséged, és visszaadod annak a felelősségét, ami a másiké. Ehhez persze mélyére kell annak menni, hogy meglásd, hol és mikor került rád annak a felelőssége, ami másoké lett volna, de nem vállalta. Ez pedig egy igen fájdalmas érzelmi munka. Fájdalmas annak megértése, hogy a szüleid nem úgy voltak a szüleid, hogy te egészségesen fejlődhettél volna. Tehát ott, ahol az érzelmi elérhetőségnek kellett volna állnia, csak az agresszió vagy a teljes elérhetetlenség volt, ezért a sérült kötődés az érzelmi elérhetőségért való állandó gyötrelmes küzdelem lett. Ez tehát Alexandra kodependenciája az egyik nézetből, és megküzdése a másikból, de abban egyetértés van a nézetek közt, hogy ez egy sérült viselkedés, aminek vissza kell térnie az egészségesebb keretek közé. Valójában a megnevezés teljesen mindegy. Mindegy, hogy kodependencia-e vagy megküzdési stratégia, a gond itt az, hogy ő maga akart felelősséget vállalni Bálint agressziójáért, ami Bálintnak is kapóra jött, hiszen így neki nem kellett felelősséget vállalnia a saját viselkedéséért, mert azt automatikusan rá lehetett projektálni Alexandrára, aki magára is vállalta. A rendszer addig állt fenn, amíg Alexandra ezt magára vette, és ahol rálátott arra, hogy ez nem az övé, ott véget is ért.

Nagyon fontos különbséget tenni a kodependencia és interdependencia közt, mert ha csak a kodependenciát marasztaljuk el mindenfajta pontosítás nélkül, az úgy hangzik, mintha tilos lenne rezonálni egymás érzéseire és kölcsönösen számítani egymás támogatására egy szeretetkapcsolatban, és mindenkinek magába kéne záródnia, miközben egyáltalán nem erről van szó. Éppen a kodependencia jelent falat, tehát egy látszólagos együttlétet, ami valójában úgy együttfüggés, hogy a függés választófalként működik köztük, mert egyik se lehet a kapcsolatban önmaga, tehát egymáshoz se tudnak a maguk valóságával kapcsolódni. Az egyik a saját szervilis cselekvéssorától függ, tehát hogy hasznos legyen a másiknak, és retteg, hogy nem lesz az, tehát valójában nem tiszta érzésekkel van jelen, hanem mindent elfed a félelem s az annak megszüntetését szorgalmazó kényszer. Állandóan fél, hogy nem fogják szeretni, ezért megtesz mindent, azt is, amit nem szeret, és eltűri magát a szeretetlenséget, miközben azt véli szeretetnek. A másik pedig vagy használja ezt a saját szükségletei kielégítésére – tehát nem kerül kapcsolatba a saját szabad, felnőtt érzéseivel, mert az érdekei határozzák meg –, vagy a saját függőségében merül el, a függő működésbe zárva, így a partner valójában sosem ér el hozzá, és ő sem a partnerhez, nyilván önmagához sem. Itt nem tud létrejönni sem igazi intimitás, sem egyenrangú kapcsolódás, csak valami üldöző-üldözött vagy megmentő-megmentett játszma ilyen vagy olyan leosztása.

Ezzel szemben az interdependencia hordozza a kölcsönösséget és az egyenrangúságot is, ami lehetőséget ad az intimitásra és az egészséges kötődésre is. A kodependens együttfüggés inkább egy stagnáló, kölcsönösen szorító-leépítő állapotot sugall, míg az interdependencia összefüggést, vagyis egy élő, mozgásban lévő, egymásra válaszoló, egymást erősítő, kölcsönös fejlődést. Tehát a másik érzéseire való figyelés vagy a másikért való felelősség vállalása önmagában egyáltalán nem baj, sőt ez nagyon fontos eleme az emberi kapcsolatoknak, azonban ez nem jelentheti azt, hogy magunkért nem vállalunk felelősséget, a saját érzéseinkért és jóllétünkért, ahogyan azt sem, hogy a másikat eszközként használjuk. Ennek a felnőtt, érzelmileg érett, egészségesebb verziójában mindenki felel elsősorban saját magáért, és utána a másikért is, megőrzi énjét és énhatárait, így nem vész el teljesen a mi-ben vagy az én-ben, hanem az én megőrzésén keresztül tud a mi-ben is részt venni, és ez a kettő egyensúlyban marad. Nem falat képez a függőség a felek közt, hanem egységgé fűzi őket, valódi és mély köteléket képezve. Az intimitás és a bizalom a kötelék itt, nem a félelem és a bűntudat. A probléma mindig a végletekben van: a teljes elzárkózás a kapcsolódástól, vagy a teljes rátelepedés, egyik sem hagy teret a realitásnak. Középen mindkettőre jut lehetőség: a saját autonómiára is, meg a kötődés ápolására és megélésére is. Ebben a rendszerben mindenki megőrzi önmagát, így el tudja fogadni a másik határait is, és mindenki vállalja a kötődéssel járó sebezhetőség kockázatát, ezáltal pedig valóban közel lehet kerülni egymáshoz. Aki megtalálja a saját egyedüllétében rejlő erőt, az már soha többé nem akar függőségből kapcsolódni, mert tudja, hogy ennél mennyivel igazabb a saját identitásban létezni. Innen már csak valós kapcsolódásban akar részt venni.

A kodependencia olyan, hogy együtt vagyunk, de mégis külön-külön függünk, és nincs köztünk valódi átjárás. Az interdependencia egy kiegyenlített kölcsönösség inkább, ami sokkal mélyebb kapcsolódást jelent az együttlétben, és azért is bírja el jobban és engedi meg az autonómiát, mert két szabad és felnőtt ember kapcsolódik a saját érett identitásával, ami önmagában is áll. Saját személyes fejlődésükön van a fókusz, de bíznak és számíthatnak egymásra, amitől a fejlődés kölcsönössé válik. Kodependenciánál nincs fejlődés, miként bizalom sincs, a kapcsolatban mindkettő leépül, vagy minimum stagnál.

Ahogy mindennek, az érzelmi függésnek is van építő és leépítő verziója is, a különbség az egészséges határok meglétén múlik, ami azt jelenti, hogy nincs jelen a térben az az állandó szorongás és érzelmileg zsaroló játszma, aminek következtében egyik vagy másik nem meri, vagy nem tudja a határait kijelölni, vagyis összességében az érzelmek kifejezése és megélése szabad teret kap a biztonságos határvédelem keretei közt. Ellenkező esetben megáll a fejlődés, visszacsúszunk korábbi kiszolgáltatott vagy megrekedt érzelmi szintekre, megnő a frusztráció, csökken az önbecsülés.

A megnevezések eltérnek (kodependencia mint gyűjtőfogalom; társfüggés mint főként társkapcsolati függőségeket jelölő fogalom; kapcsolatfüggés, mely tartalmazza az előzőt, és egyéb viszonyokat is lefed), de nem is az a fontos, hogy miként nevezzük meg a jelenséget; függésről van szó, annak pedig számtalan megjelenési formája, súlya, funkcionalitása lehetséges. Szakállhoz leginkább emberfüggők jártak, akik a kapcsolataikon át léteztek, és nehezen fogalmazták meg önmagukat azok nélkül, így szükségszerűen használták a kapcsolataikat, vagy őket használták mások, vagy egymást használták, nem építő, hanem leépítő módon. Tehát itt a szer maga az ember. Egy terapeuta praxisa hosszú évek alatt alakul ki, és Szakállnak sosem kellett hirdetnie magát, mert az emberek egymásnak adták át a tapasztalataikat, és bár a felszínen nagyon sokfélék voltak a problémák, a mélyben a magányos, egyedülléttől rettegő, önmaga identitását nem látó, nem érzékelő, ahhoz kapcsolódni nehezen tudó emberek jöttek leginkább. Rájuk tudott hangolódni, együttérezni velük, és hatékonyan vezetni őket önmaguk felé, abban nyújtva segítséget, hogy meg tudják fogalmazni önmagukat, ami aztán segítette őket az egészségesebb döntések meghozásában önmaguk védelme érdekében. Hogy Szakáll miért éppen ezzel a kérdéssel foglalkozott főként? Talán mert ő is önmagát fogalmazta egy életen át, egyre mélyebben és pontosabban, hogy ne őrüljön meg, és képes legyen egyensúlyban tartani saját magát. Minden kliensének érezte a szagát, az illatát, ahogy beléptek, ránézésre, egy tekintetből, egy mozdulatból, a mozgásból felmérte, miben vannak érzelmileg éppen, megérezte, mire van szükségük, jelen volt a jelenben, sosem előre gyártott teszteket vett fel. Beszélgetett, hallgatott, kérdezett, figyelt, összefüggéseket vett észre és mutatott meg, amik vissza tudták adni az embernek a döntés erejét, vagyis a függetlenséget.

Szakáll egy olyan nyilvánvaló eset, amikor valaki a saját sérüléséből formál igen hatékony munkaeszközt. Ha valaki úgy nő föl, hogy állandó bizonytalanság veszi körül, körülötte egyik felnőtt sincs jelen érzelmileg, sőt maguk a felnőttek instabilak, úgy a gyermek megtanulja, hogy a saját stabilitása azon múlik, ő maga stabilizálja-e a körülötte lévőket. Ezért rendkívül érzékeny lesz a hangulataikra, mozdulataikra, tekinteteikre, megtanul azonnal ugrani, ha baj van, segíteni, cselekedni. Ez természetesen egy sérülés, ami miatt nem tud a saját jóllétére, fejlődésére figyelni, mert a többiekkel van elfoglalva, vagyis ez ott és akkor egy túlélési stratégia. Ám ha ez akkor is megmarad, amikor már nem feltétlenül szükséges, akkor tovább él a sérült működés. Ha ez egy munkára koncentrálódik csupán, úgy rendben van, mert ennek a munkának a lényege éppen az, hogy hatékonyan figyelni tudj másokra. Ha azonban átitatja a teljes működést, úgy megreked a gyermekkori sérülésben, és képtelen a saját valóságához kapcsolódni, így egy adott ponton az is kérdéses, hogy mennyire tud az ilyen problémában hatékony segítője lenni a hozzá fordulóknak. Mindig csak addig a szintig, vallotta Szakáll is, ameddig már önmagával is eljutott. Vagyis egy segítő szakembernek életfogytig tartó feladat önmagára reflektálni.

Ugyanakkor persze, ez a reflexió lehet nagyon felületes is, ez esetben természetesen nem ér semmit. Szakállnak a magánéletében éppen az okozta a legnagyobb hátrányt, ami szakmájában a legnagyobb előnye is. Az a fajta figyelem, ráhangolódás, empátia, amit a munkában gyakorol, a társas kapcsolatait egyenlőtlenné tette a felelősségvállalás szempontjából. De lejönni erről a szerről – mármint hogy muszáj a másikra figyelni, meg kell őt érteni, segíteni kell neki – egyáltalán nem triviális olyasvalakinek, akinek az élete múlott ezen. Az „akkor vagyok szerethető, ha a másiknak segítek” elve a végtelenségig kiaknázható, ám valójában sehová nem vezet. Megtartani ezt munkának, és a többi emberi kapcsolatban megtanulni egy másfajta, egyenrangúbb, énvédő működést, amelyben ugyanannyi empátiával fordulunk önmagunk, mint a másik felé, az hosszú évek kemény küzdelme.