Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ÁLTALÁNOS ELŐSZÓ

FÖLDTANI ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

A FÖLD ALAKULÁSA

AZ ANYAGOK OSZTÁLYOZÁSA

A FÖLD FOKONKÉNTI FEJLŐDÉSE

KEZDETLEGES FÖLDKÉREG

ÁTMENETI KORSZAK

SZILURI KORSZAK

DEVON KORSZAK

A SZÉNKÉPZŐDÉS KORSZAKA

PERMI KORSZAK

MÁSODLAGOS KORSZAK

TRIÁSZ KORSZAK

JURA KORSZAK

KRÉTA KORSZAK

HARMADLAGOS KORSZAK

AZ EOCÉN KORSZAK

A MIOCÉN KORSZAK

A PLIOCÉN IDŐSZAK

AZ ÁSATAG EMBER

A TEREMTÉS TÖRTÉNETE

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Corzan-Avendano Gábor

FÖLDÜNK ŐS-TÖRTÉNELME

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-824-3 EPUB
ISBN 978-963-559-825-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1875
az elektronikus változat az 1875. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ernst Haeckel (1834 – 1919) Kunstformen der Natur
könyve 44. táblája részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ÁLTALÁNOS ELŐSZÓ

Ha visszapillantunk a múltba és keressük a jelen és a múltat egybekapcsoló szálakat, előbb nemzetünk történetén kell végig futnunk és mindazon eseményeket átpillantanunk, melyek azon idő óta lefolytak, midőn őseink Ázsia sivatagjait elhagyták és hazánk rónáin megtelepedtek, hogy Európa szívében önálló államot alkossanak, melynek sorsa a világtörténeti eseményekkel egy évezreden át szoros kapocsban állott és - nemzeti önérzetünk sugallja azt - a jövőben is állni fog.

Ha nemzetünk története a keresztyén időszámítás negyedik százada előtt örök homályban marad is, az a föld, melyen nemzetünk később világtörténeti szerepet játszott, ekkor már történeti múlttal bírt: más népek lakták azt, még pedig - mint nemzeti múzeumunk számos megbecsülhetetlen műkincse tanúskodik róla - a művelődésben messze haladt népek, melyek Róma uralmának hódolva, e világbirodalom műveltségét és intézményeit teljesen magukévá tették.

Ámde Róma népe, éppúgy, mint a Nílus melletti, nyugat-ázsiai, indiai és kínai államok, melyeknek múltja előttünk föl van tárva, valóban örök talány gyanánt állottak a gondolkozó ember előtt. Az ember e földön mindjárt úgy tűnt föl, mint fénylő csillag, mert mindenütt, hol az ember nyomára akadunk, azt látjuk, hogy a föld ura jelentékeny művelődéssel bírt, államokat alkotott és legegyszerűbb napi teendőiben finomult ízlést tanúsított. Valóban, nincsen miért csodálkoznunk azon, hogy a föld összes népei a teremtés regéjén csüngenek; hisz mai nap, midőn a tudományoknak bámulatos fejlettsége dacára még nagyon sok homály osztatlan nemünk őstörténetében, csakis sok tanulmány és messze terjedő természettudományi ismeretek alapján rázhatjuk le magunkról az ember teremtéséről lelkünk mélyébe vésődött hitregét.

Mai nap már nincsen kétség az iránt, hogy nemünk a földön csakis azon a módon jött létre, mint az összes szerves lények, t. i. az ember nem a földön kívül létező teremtő műve, hanem a föld és a rajta élő lények legsajátságosabb teremtőerejének köszöni létét. Ámde mihelyt azt tudjuk, hogy az ember nem teremtetett, hanem azzá lett, a milyennek öt a világtörténeti események kezdetén, állami, társadalmi életben, még ma is bámulatos művelődéssel ellátva szemléljük, egy másik kérdéssel állunk szemben: Miképp férhetünk az embernek történelemelőtti életének kulcsához.

E kérdésre azonnal megtaláljuk a választ, mihelyt futólagos pillantást vetünk a világtörténelemre. Mily nagy név: világtörténelem! Pedig mennyi szegénységet takargat az. Az a rövid időköz, melyet a világtörténelem segélyével megismerni tanulunk, az emberi-nem életében egy napocska, földünk fejlődéstörténetében pedig éppen egy perc! És miről értesit minket a világtörténelem? Minél messzebb megyünk a jelen kortól vissza felé, annál hiányosabbak adatai; a világtörténelem időszámitásunkat előzőleg csak néhány óvilági kultúr-államot ismer, pedig hány nép tűnt föl és enyészett el a föld fölületén, hány nép élt már évezredek óta, mielőtt a világtörténelem segélyével azok létezéséről értesülünk. A világtörténelemnek e tagadhatatlan szegénységét egyedül az okozza, mert annak adatait Írott hagyományokból kell egybe állítani; a világtörténelem tehát csak úgy értesíthet bennünket valamely népről, ha annak léteiét és tetteit iratokból kimutathatja. Mennyi időnek kellett lefolyni addig, míg az ember oda művelődött, hogy az írás szükségét érezze, és mennyi, hogy az írás ismét odáig fejlődjék, hogy az a gondolatok kifejezésére alkalmassá váljék, azt megközelítőleg sem mondhatjuk, hanem minden valószínűség arra mutat, hogy ezer meg ezer év valóban nem hosszú időköz arra nézve, hogy az ember azon állapotból - melyben például már házi állataink vannak - írástudó szellemi lénnyé fejlődjék!

És az emberi nem történetének e szakához, melyet írott hagyományokból egybe állítani nem lehet, a legújabb időben megtalálták a kulcsot. Igaz, hogy a történelem egymaga képtelen lett volna nemünk történelem előtti időszakát a maga módja szerint átkutatni, erre két más tudománynak kellett vállalkoznia: a régiségtannak, mely az emberi kéz számos kétségbevonhatatlan nyomára akadt, és a föld minden táján egybegyűjtötte egy oly emberi faj életének bizonyítékait, melynek a történelmi népekkel semmi köze sincsen, és a földtan, mely e leletek földolgozására a módszert nyújtotta. Így keletkezett egy új tudományág, melyet az emberi-nem őstörténetének neveztek el, mely azonban nem egyéb, mint nemünknek a világtörténetet megelőző szaka.

És ha ismét ez új tudomány segélyével képet alkotunk magunknak az emberi-nem e homályos szakáról, ha ősünket látjuk küzdeni a most kiveszett állatfajokkal, ha megközelítőleg kimutathatjuk azt az időpontot, melyben nemünk a föld színén föllépett; a történet láncolatában egy új kérdés előtt állunk: vajon földünk és a rajta élő szerves lények miként fejlődtek, szóval földünk őstörténelmének kérdése foglalkoztat bennünket.

Ámde e kérdésre már meglehetősen kielégítő választ ad a természettudomány. Földünk őstörténetét nagyobb biztossággal és határozottabb körvonalokban állították egybe a természettudósok, mint a világtörténelmet a történetírók. Sőt mi több, földünk őstörténelme tárva fekszik mindenki előtt, aki nem restelli a fáradságot, hogy benne olvasson.

E sorok írója feladatul tűzte ki magának, hogy az olvasónak némi fogalmat adjon arról, miképpen kell a föld rétegeiből annak történetét kiolvasni. Vajha e lapok fölkeltenék az olvasók érdeklődését bővebb tanulmányokra!

FÖLDTANI ELŐSZÓ

Az emberi természet legnemesebb ösztöne a tudásvágy.

Értelmisége követeli, hogy amit lát, azt értse is. Amit számára az értelem kielégítőleg megfejteni nem bírt, azt pótolták a képzelem alkotásai, de megfejtést keresett mindenkoron.

Ezen hajlama teremtette a babonákat is.

A tudományok fejlődése mindinkább oszlatta a képzelet birodalmát s végre sok részben megvilágította az alkotó természet titkait is.

A tudományok évezredes haladása magasabb látkört vívott ki az ember tudalmának, melynek megszerzésétől függ műveltsége is.

Azon egyén, mely ezekben idegen, pár századdal hátrább a régi idők homályában él s a nép is, mely a tudományok vívmányait nem bírja magáévá tenni, hátra maradt és nélkülözi a művelődés eszközeit is.

De a közművelődés is gyönge és gyarló ott, hol a tudományos fejlődés hódítmányai csak kevesek hivatott tulajdona.

Ez okozta, hogy újabb korban a művelt népeknél a tudományok népszerű feldolgozására annyi szorgalom fordíttaték.

Mennyi költség fordíttatik ma is múzeumok alakítására, mennyi gonddal gyűjtetnek a tudomány és művészet kincsei halomra!

Mindez közvagyon; illő, hogy az ismeretek is, melyeknek eszköze, köztulajdonná váljanak.

Ha széttekintünk az emberi fttrkészet végetlen birodalmában, a hova csak tudásvágyunk elhat, hova érzékeink segélyével juthatni, a nagy mindenség teremtményeinél - a csillagos égen - érjük a legmagasabb látkört.

A csillagászatban keresünk megfejtést ezen kérdésekre: mik azon teremtmények, melyek a nagy világűrt betöltik, s minő helyet foglal ezek közt azon csillagzat, melyet a Mindenható lakhelyül mutatott számunkra, a - föld?

Alája volt s van-e vetve, mint minden a természetben, a fokozatos kifejlés örök törvényének?

Ha igen: minők voltak ezen átalakulások, míg földünk a hagyományok s történelem korát érte?

Mindezekre kielégítő feleletet adni a földtan - Geológia - feladata.

De épen a földtan kérdéseinek ezen nagyszerűségénél fogva világos, hogy a tudomány hódítmányainak a csillagászat, vegytan, erőműtan, a kövülettan s az egész természettan terén messze kellett előrehaladni, hogy az alap a földtan számára megkészíttessék.

Természetes ebből is, hogy a földtan mélyebb ismerete ama tudományok birodalmában is jártasságot követel.

Ez azonban a szaktudósok feladata. A művelt külföld irodalma megnyitotta a mélyebb természeti tudományokhoz is a könnyű hozzáférést azoknak népszerű feldolgozásában.

Midőn tehát mi ez útra léptűnk, tört ösvényt találunk magunk előtt.

A földtan népszerű feldolgozásában kiválólag gazdag a német irodalom. Mi azonban Louis Figuier Lajos munkáját[1] tartottuk legcélszerűbbnek vezetőül választani, noha figyelemmel voltunk több e szakba vágó jeles munkára is.

Választottuk pedig Figuier munkáját vezetőül leginkább azért, mert a feldolgozás érthetősége által vált igen népszerűvé Frankhonban. Ezen előnyét a tudomány szigorúbb emberei is bevallják, s a jelesebb geológusok egyike legújabb munkájában is így szól művéről:

„Valóságos élvezet Figuier-t, e népszerű írót a földalakulás történelmének előadásában követni. Ő oly pozitív biztossággal ecseteli a világ kezdetét, mintha az másképp nem is történhetett volna, s e tudását a francia nemzet szellemi tulajdonának hirdeti.”

A figyelmes olvasó minden nehézség nélkül el fog igazodni azokban, miket észlelések eredménye, mint pozitív tényeket állít elő, és miket a képzelet teremt földünk ős történelmének misztikus korszakairól.

[1] Figuier, Louis (1819 – 1894): La terre avant le déluge. Paris 1863. Hazánkban még szakmai körökben is kevéssé ismert, s bár szerzőnk lelkes híve, magyar nylven egetlen műve sem jelent meg. (a Digi-Book Kiadó megj.)

BEVEZETÉS

Ha az utas figyelmét majd gazdag s buja növényzetű rónaság köti le, majd festői szépségű hegycsoport félkörű alakja ragadja meg, majd ismét a gömbölyű csúcsok egyikén a táj ékszere gyanánt egy várrom emelkedik ki minden, amit az ember lát a szép természetben a sok-százados létezés állandóságáról tanúskodik.

A történet-búvár, ki a földünkön végbement események színhelyét keresve, hegyet völgyet összebarangol, a századok előtti katasztrófák nyomait megtalálja, a helyzetet és fekvést oly állapotban leli, mint azok történelmi hagyományok útján tudomásunkra jutottak.

A természet nagy alkotásaiban földünkön, mindenütt az állandóság és szilárdság képe tűnik fel az ember előtt, mintha minden, amit látunk, öröktől fogva léteznék mai helyén.

És mégis nem mindig volt földünk a természeti rendezettség azon állapotában, melynek képét ma tárja fel előttünk.

Szálljunk csak mélyebb helyekre a föld gyomrának azon nagyszert! üregeibe, melyeket a vállalkozó bányásznép kőszén vagy ércek rakodványaiban kiaknázott, meg fog lepni az ismeretlen tünemények roppant sokasága; az ős világ tündér-regéi tárulnak fel szemeink előtt, letűnt alkotások, egy kihalt földi tenyészet képei merülnek fel, s mi elámulva ott állunk az őstörténet hieroglifjeinél, t. i. oly lények képleteinél, melyeknek maradványai már csak e kő múmiákban tetéznék, és szólnak hozzánk.

Ha végre a földbúvár gyakorlottságával használva a bányász eszközeit, kezdünk a természet mélyen fekvő műhelyében vizsgálódni, oly kövületekre találunk, melyek fáradságunkat gazdagon jutalmazzák.

Újabb földtani vizsgálódások, elősegítve a kövülettan által kétségtelenné teszik - mint alább látandjuk - hogy földünk alakulásánál a fejlődés folyamatára nézve különböző korszakok fordultak elő.

Mindenik korszak sajátszerű képződések s az annak megfelelő tenyészetnek bélyegét viseli, s mi mindenik korszakban a hegyképződések, valamint az állati s növénytenyészet egészen más világában találjuk magunkat.

Ez épen a földtan feladata: a külön korszakok átalakulásainak történetét megfejteni, a külön korbeli maradványokat helyesen sorozni, s ezen maradványokból az alakulási külön korszakok hű képét elénkbe tárni, hogy álljon az ősvilág képe előttünk, azon korszakokból is, melyek az ember létezését az idő mérhetetlen távolságában megelőzik.

A földalakulás külön korszakába tartozó állatok s növények maradványa tömérdek, néha egész hegységeket képez.

Földünk némely pontjain nem áshatunk bizonyos mélységben anélkül, hogy csont, héjak vagy növénykövületek vagy lenyomatokra - egy rég letűnt tenyészet maradványaira - ne akadnánk.

Ezen csontok és héjak, mint állati és növényi maradványok a jelenben teljesen hiányzó szerves fajok hű maradványait képezik, olyakéit pedig, melyeknek nagy része a most létező állatok és növények egyik fajához sem sorozható.

De ezen lények, melyeknek maradványait a legmélyebb rétegekben találjuk, egykoron a föld felszínén éltek, mint a jelenkor állati és növényi tenyészete, melyeknek szervével - szerves alkatával - bírnak.

Azon kő-réteg tehát, melyben most nyugszanak, egykoron a föld felszínét, annak felületét képezte, melyet ma már mélyen elborítva találunk. Mindez tehát arról tanúskodik, hogy földünk ősrégi időkben különféle nagyszerű változásokon ment keresztül.

És épen ezen változásokat, melyeken földünknek keresztül kellett mennie, míg eredeti állapotából mostani alkatához jutott, állítja szemünk elé a földtan (Geológia).

A földtan a legújabb tudományok egyike és csak a jelen század elején nyert szabatosabb alakot.

Az újabb tudományok közt ez van egyszersmind a legsűrűbb változásoknak alávetve.

E tudomány ugyanis észleléseken alapulván, akként kell a megfejtés tanainak szükségképp változniuk, amint a tapasztalat és újabb felfedezések adataiból nyert tények igazoltatnak, az észlelések tágulnak, a felfogások tisztulnak.

A földtan felvilágosítja a többi tudományok nagy részét is, s már ez által is nem pusztán spekulatív tanulmány, de közvetett gyakorlati haszna is felette nagy.

Közvetlen útmutatást követel tőle a bányászat roppant fontosságú érdeke.

Az ásványszén, a só, a fémek iparüzlete csak a földtan helyes tanai szerint igazodhat el biztosan.

A földművelés, az építészet annyi ága, az emberi foglalkozás ezer neme a természeti anyagok különböző fajait követeli, melyeknek lelőhelyét (Fundort) és lerakodási korszakát, a földtan határozza meg.

A földtanban főszerepet játszanak a kövületek és ásvány-alakok, mert ezeknek mélyebb tanulmányozása által sikerült a földtannak szabatosabb alakot adni s azt megalapítani. Sikerült tovább földünk alakulási fejlődésének különböző korszakait felmutatni, és végre sikerült a már tökéletesen letűnt állat- és növénycsaládok leírása és rendezése, sőt összeállítása az őskor azon alkotásainak, melyek a természetbúvárok elnevezése szerint az ősvilág már elenyészett virányát (Flóra) és állatvilágát (Fauna) képezték.

Kövületeknek nevezzük az ásvány-alakoknak, lenyomatoknak, képleteknek azon állati s növényi maradványait melyeket a föld mélyében találunk.

Ezen állati és növényi maradványok oly tenyészet képét állítják elénk, mely ma már nem létezik, azaz szigorúan véve ama családok a jelenleg létező fajok egyikéhez sem tartoznak.

Az ásvány-alakok a most létező fajoknak sem szépségét sem tetszetős külsejét nem bírják és már formáikban a természet őskori fejletlenebb állapotára utalnak. Sőt az alakulási fejlődés haladásával azaz a földünkön létező állapotok javuló emelkedésével fokozódik, halad és változik maga az állati és növényi tenyészet is, és kétségfelettivé teszi földgömbünk korszakonkénti kifejlődését.

Mi, kik a figyelmes olvasót a természeti tudományok legmélyebb ágába akarjuk vezetni, s a természet azon műhelyébe kísérni, hol alkotásai legnagyszerűbbek s legrejtélyesebbek is, e vezetésben nem a természeti alakulás, hanem a tudomány-fejlődés sorrendé szerint indulunk.

És itt azon időszaknál állunk, hol a nagy természet működése már nyugalmasabb és szabatosabb képződést nyert. Ezek a kövületek és ásványalakok korszakai.

Ezeknek tanulmányozása vetett világot a földképződés egész újabb rendszerére is s ez által megalapította a tudományt.

Kísérjük mi is az értelem fejlődését saját természetes útjain.

Földünk őskorának a kövületekben és ásvány-alakokban talált maradványait hosszú időn át a természet játékának tekintették. Ezt találjuk a régi bölcsészeknél, kik természettudományi dolgokról írtak; úgyszintén tudományosan osztályozva találjuk ezeket a természetrajzot tárgyaló azon ritka értekezésekben, melyek a középkorból származnak.

A kövült csontok, nevezetesen az elefántcsontok már az ó-korban is ismeretesek valának, s valamint a régieknél, szintúgy újabb időben különféle mesékre szolgáltattak alkalmat.

A hagyomány, mely Achillesnek, Ajaxnak és más trójai hősöknek 20 lábnyi magasságot tulajdonit, bizonyára feltalált elefántcsontoktól vette eredetét.

Periklész korában azt állították, miszerint Ajax sírjában tányér nagyságú térdkalácsot találtak volna: ez valószínűleg elefánt térde kalácsa lehetett.

Bernhard Palissi volt az első, aki a kövületek valódi eredetét fölfedezte, és bebizonyította, miszerint az akkor ábrás köveknek (figurirte Steine) nevezett állat- és növény-kövületek azon szerves lények maradványai, melyek ott telepedtek meg a tenger mélyében és azon helyeken éltek, ahol ma találtatnak.

Steno, dán földbúvár a 17. században szintén közzé tett egy munkát az Olaszországban talált csiga-kövületekről. 1670. évben Scilla olasz festő, a Calabriában talált kövületekről latin értekezést irt, melyben a kövületek egykori szerves mivoltát kimutatta.

A 18-dik században, melyben földünk ős-tűzi (plutoni) és áradati (neptuni) eredetét vitató két ellenkező elmélet keletkezett, az olasz földbúvárok nagy lendületet adtak a kövületek komolyabb tanulmányozásának. Vallisneri, Lazaro Morro azok, kiknek a tudomány az első tanulmányokat köszönheti a tengernek, Olaszországban talált rakodmányairól (Ablagerung); valamint az ezekben foglalt szerves és jellemző töredékekről. Gemerelli szerzetes az előbb említett két földbúvár eszméit tudományos rendszerbe állította össze. Marinelli és Donati tanulmányozták az Olaszországban előforduló csiga-kövületeket, és azon következtetéshez jutottak, miszerint azok telephelyükre nézve szabályos, egymás fölött fekvő rétegzetekben fordulnak elő.

Franciaországban Buffon jeles munkái által nagy népszerűséget vívott ki az olasz búvárok eszméinek számára. Ő állította egyszersmind azt, miszerint a föld belsejében és a hegyek csúcsain nagy mennyiségben található csigák és kagylók nem tartoznak a jelenleg létezők fajához. Ezen eszmék új volta okozta, hogy számos ellenségre találtak, melyekhez a hírneves Voltaire is tartozott, kinek a legnagyobb hévvel kellett volna ezen eszméket megragadnia. Ez gúnyos bírálataival üldözte a szellemdús természetbúvárt, és azt állitá, miszerint az Alpeseken és az Appenninek hegységen található kagylókat a Rómából hazatérő zarándokok szórták volna el. Buffon felelhetett volna ugyan erre és a kagyló-csoportulatokból képezett egész hegységeket mutathat vala neki, vagy elküldhette volna a Pireneusok hegységre, hol a tengeri kagylók 2000 méternyi magasságban óriási rétegeket képeznek és így bebizonyíthatta volna, miszerint a tenger egykoron ezen magas pontokat is elfoglalta…[1] azonban lángesze rosszul értett a vitázáshoz, és nem lehetett őt a ferny-i bölcsész ellen fölingerelni, aki különben jónak látta megszüntetni a vitát, melyben diadalt aratnia úgysem lehetett volna.

Végre Georges Cuvier lángelméjének volt fenntartva, a kövületek tanulmányozásából a legbámulandóbb eredményeket származtatni; ezen tanulmányokból állapították meg korunkban tényleg a földtant. Cuvier ugyanis bebizonyította, miszerint a kövületeknek köszönhetjük földünk 'alakulásának elméletét. A kövületek nélkül sohasem jutottunk volna annak észleléséhez, hogy a föld különböző, egymásra következő korszakon és sokféle változásokon ment keresztül. Csakis a kövületek nyújtanak biztosságot arra nézve, miszerint földünk nem mindig bírt ugyanazon felső burkolattal és hogy a kövületek, melyek jelenleg a mélységben hevernek, egykor a föld területén tenyésző lények voltak, s azon réteg, melyben azokat ma találjuk, egykoron a föld felső burkolatát képezte. Ha kövületek nélkül léteznének a kő-rétegek, senki sem állíthatná biztosan, hogy azok külön Időben és nem egyszerre képződtek.

Az eddig mondottak megvilágításául e helyen meg fogjuk jelelni némi általánosságban a kövületeket, különösen pedig az állati ásvány-alakokat.

A kövületek bizonyos száma oly fajokhoz tartozik, melyek a jelenleg élőkhöz némiképp hasonlók; azonban a legtöbb fajok olyanok, melyek tökéletesen letűntek a föld színéről. Ez utolsó kövületfajok a hüllők (Reptilien) közöl a röpujjúak (Pterodactilus) családja; a puhányok (Mollusken) közöl az ammoniták családja; a hüllők közül a plesioszauruszok és ichthyoszauruszok családja.

Az előbbi családokhoz t. i. melyek a most élőkhöz hasonlók, tartoznak különösen a Mammuth, egy letűnt faja az elefántnak, és a szárazföldi állatok kövületei közt az óriásszarvú szarvas, a csiga, Helix; továbbá a folyókban élő kagylók (Süsswasserconchilien) mint a Planorbis Linneus, Phisa, Unio, végre a tenger lakói, minthogy kizárólagosan a tengerben tartózkodtak.

Ezen maradványok vagy meg vannak változva, miután szerves (organikus) anyaguk egészben vagy részben elenyészett, vagy (a legritkább esetekben) fönntartattak, de megkövülve, külső alakjuk t. i. megvan, de (primitív) kezdetleges szerves részeik tökéletesen eltűntek, és idegen ásvány-anyagok által vannak helyettesítve.

A földtan jelentékeny hasznot húzott bizonyos kövületi maradványokból, melyek számtalanszor eszközlött tanulmányozásra, nemkülönben hosszas vitákra szolgáltattak alkalmat.

A kövületek vagy valódi alakjukban, vagy csekély mértékben megváltoztatva fordulnak elő; ilyenek azon csontok, melyeket legújabban a barlangok üregeiben fedeztek fel; ilyenek továbbá a rovarok (Insekten), melyek csodálatraméltó módon kövült gyantába betokolva fordulnak elő, mely azokat a rothadástól megóvta.

Ezen kövületek t. i. Coprolithek, melyek - mint már nevük is mutatja - a kövült nagy állatok belüredékéből (Excrementa) állnak. Ezen sajátságos maradványok tanulmányozása fontos fölvilágositást nyújtott az ősvilági állatok életmódja és élettani (fiziológiai) szervezetére nézve.

Ezeknek szigorú vizsgálatánál azokban halpikkelyeket, fogakat stb. találtak, melyekből az ősvilági állatok táplálékát lehete meghatározni.

Mutassunk be egy példát.

Az Ichthyosaurus nevű tengeri hüllő kövült bélüredéke más állatok csontjait, de egyszersmind saját fajának csigolyáit és egyéb csontjait is tartalmazza; ezen állat tehát saját fajának húsából is táplálkozott, amint a halaknál is, különösen a ragadozóknál, előfordulnak ezen jelenségek.

A homokkővé átalakított agyagban vagy homokban visszamaradt lenyomatok is, a becses adatok másnemű gazdag forrását szolgáltatják a földbúvároknak. Az ősvilág hüllői nevezetesen a teknősbékák, oly nyomokat hagytak hátra, melyek a lágy agyagba nyomulva, az idő folyamában kővé változtatott homokban, ezen állatok lábnyomait pontosan ábrázolják. Ezen lenyomatok elegendők voltak arra, hogy kijelöljék a természetbúvárnak azon fajt, melyhez azon állatok tartoztak, melyek a nedves agyagban nyomokat hagytak hátra.

Mily tanúságos anyagot nyújt ez is az ember elmélkedéseinek!

Az ókori történelem és régiség búvárai hiába kutatnák a görög és római csatatereket azon célból, hogy feltaláljuk a hősök lábnyomait, kik fegyvereikkel a világot meghódították; az idő, mely diadalaik emlékeit elpusztította, lépteik nyomait is eltörölte, és oly sok millió ember után, kik a világtörténelem ókori hadjáratait, a xerxészi táborok barangolásait betöltik, a földön egyetlen lábnyom sem maradt.

A hüllők ellenben, melyek évezredek előtt alakuló földünk lágy agyagában a kezdetleges tengerparton mászkáltak, létezésük kitörülhetetlen nyomát hagyták hátra.

Hannibál az ö légióival, a barbárok vad csapataikkal eltűntek anélkül, hogy létezésük egyetlenegy anyagi jelét ma megtalálhatnék, míg a nyomorult teknősbéka, mely a kezdettleges tengerek meredek partjain lépdelt, a tudományos utókor számára testének ábráját, lenyomatát hagyta hátra.

Az ősvilág tanával foglalkozó búvárok (paleontológusok) igen lelkiismeretesen feljegyzik a lábnyomok képeit, melyeket a szerves lények hátrahagytak.

Sok élő lény nem hagyta hátra saját maradványait, de feltaláljuk ezeknek teljes lenyomatát a homokkőben, agyagban vagy kőszénben. És ezen nyomok elégségesek arra, hogy meghatározhassuk, mely fajhoz tartoztak ezen élő lények.

Sőt esőcseppek lenyomatát is találhatni, melyek az ősvilág még lágy állapotú talajára hullottak le, és kiszáradás folytán fentartattak, miután a homok, melyre hullottak, homokkővé változott. Az ilynemű lenyomatok az egyesült államokban (Amerikában) találtatnak.

Noha a kövületek, mint fentebb is említők, régen ismeretesek, de csak újabb időben kezdettek a földtanban szerepelni, s azoknak mélyebb tanulmányozása, és gondos sorozása mutatta ki, miszerint különböző korszakok tulajdonai, külön időbeli köfajoknak külön állat- és növényvilága fen vannak tartva a kövületekben, melyeket e köfajokban találunk, mint ama korszak teremtményeit.

[1] Ekkortájt ismeretlen volt a lemeztektonika elmélete, ezért nem tudták elképzelni azt sem, hogy nem feltétlenül a tenger volt oly magasan, hanem később, a már kőzetté vált anyag torlódott fel azokba a magasságokba a lemeztektonikai mozgások hatására. (a Digi-Book Kiadó megj.)

A FÖLD ALAKULÁSA

Földünk képződésének magyarázatára a földbúvárlat két alapból meríti tételeit:

1. A kövületek körüli észlelésekből.

2. Azon feltevésből (hipotézis), miszerint azon égi test, mely ma földünket képezi, egykoron a kaotikus állapotból olvadék állapotába ment át, és lassú kihűlés által kemény burkolatot nyert, de a föld belseje folyvást fehérizzó (weissglühend) állapotban lévén, emelkedések történtek, a szilárd-kemény kéreg áttöretett, s mindezek összevéve állították elő mai alakját.

Ezen tünemények leírása, s részletes magyarázata képezi földünk őstörténetét a vízözön előtt.

Azon föltevés, miszerint földünk belseje most is izzó olvadék, tehát a középponti tűz létezése, sokféle tünemények által nyer támogatást, s minden esetre azon előnye van, hogy ezen föltevés alapján igen könnyen lehet a föld alakulásának menetét megmagyarázni és megfoghatóvá tenni.

A középponti tűz mai létezését erősítik:

1. Sok bányában tett azon észlelések, miszerint a hőmérséklet a mélységgel egyenes arányban növekszik. Több helyeken tett hőmérsékleti fölvételek után ki is lőn számítva a kemény földkéreg mai vastagsága, s azon távolság földünk belsejében, hol az olvadt állapot kezdődik.

2. Az ártézi kutakban a víz magas hőmérséklete, ha t. i. a kutak igen mélyek.

3. A földből kibugyogó ásványvizek, melyeknek hőfoka néha 100 fokra és azon túl is emelkedik, mint ezt tanúsítják a gejzírforrások Islandban.

4. Az újabb tűzhányó hegyek (vulkánok) rémületes hirdetői a központi tűz létezésének. A forró légnemek, a folyékony és tüzes láva, mely a kráterből ömlik ki, bizonyítják, miszerint a hőmérséklet a föld mélyében rendkívüli mérvben fokozott.

5. A föld esetleges nyílásain feltoluló gyúlékony gázfajok és gőzök fejlődése bizonyítják, miszerint földünk belsejében fehéren izzó olvadék létezik.

Minthogy végre többszörös vizsgálatok által kitűnt, hogy a hőmérséklet a föld belsejében minden 33 méternyi mélységben 1 fokkal növekszik, kiszámították, miszerint a föld középpontjában a hőmérséklet 195.000 fokú,[1] mely hőfoknál szükségképpen mindennek olvadt állapotban kell lenni.

A középponti tűz föltevése folytán, mint következtetés állíttatik föl, miszerint több rendbeli földrengések által, melyek hosszabb vagy rövidebb időközökben történtek, földünknek kemény kérgén szükségkép repedések támadtak. Fölületének ezen részletes változásai a föld kihűlésének okozatai voltak. A földnek folyékony belső részei lassankint megkeményedtek; de minthogy a testek, midőn a folyékony állapotból keménybe mennek át, térfogatukban nagy veszteséget szenvednek, - mint ezt a fémek (Metalle) is mutatják, midőn folyékonnyá tesszük azokat és ismét keményedett állapotba visszük át, ekkor t. i. térfogatuk tizedrészét elvesztik - így a belső részek megkeményedésével a földburok is nagy lett és nem illeszkedhetett a belső térfogathoz, mely a kihűlés alkalmával összelohadt, s ily módon repedések és mélyedések keletkeztek, melyek nagymérvű egyenetlenségeket hoztak létre a föld felületén, és melyek által az képződött, amit jelenleg hegyláncoknak nevezünk.

Ugyanazon ok t. i. a kihűlés és megkeményedés által gyakran keskeny repedések keletkeztek a földkéregben, és ezen repedésekbe fehér izzású folyékony anyagok emelkedtek a föld belsejéből és a földrétegeknek közepette azon vonalokat képezték, melyeket ércerezeteknek - ércmeneteknek - (Erzgange) nevezünk.[2]

Gyakran megtörtént az is, hogy ezen hasadékokból nagy mennyiségit forró víz özönlött ki, mely igen sok ásványsókat tartalmazott és végre nagy kiterjedésű rétegeket képezett, melyeket, mivel lassan megszállottak, üledékes talajnak (Terrain de sediment) nevezünk.

Ezen földrengések után, melyek a föld felületét, sőt pillanatilag a tengerek medrét is megváltoztatták, később a nyugalom, azaz a csendesebb képződés korszakai következtek.

Ezen korszakok folyamában a szárazföldnek egyes töredékei, melyek a vizek mozgása által elszakíttattak, a folytonos áramlások által más helyre tétettek át; a különnemű anyagok ezen összehalmozása egy új földréteget, az úgynevezett áthelyezett rétegeket (Terrain de transport) képezte.

Ezen négy tünemény: a földkéreg süllyedése és emelkedése, - tüzes anyagok áttörése és szétömlése, - az ásványsavakat tartalmazó meleg ásványvizek kibugyogása, a szikláknak a föld felületén történt áthelyezése a tenger és ásványvizek áramlása által, - az üledék rétegek létrehozása, valamennyi földtani korszak élén állnak, melyek napjainkig egymásra következtek. Ezen tünemények hatásának köszöni a földkéreg belső és külső alkatát.

[1] Mai ismereteink alapján ez nem állja meg a helyét. A földkéregben lefelé haladva nem egyenletesen nő a hőmérséklet. Jelenlegi ismereteink szerint a Föld középpontjában 6 – 7000 °C hőmérséklet lehet. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] Manapság a megnevezés: érctelep, vagy ha kisebb, akkor érctelér. (a Digi-Book Kiadó megj.)

AZ ANYAGOK OSZTÁLYOZÁSA

Azon anyagokat, melyek földünk magvát képezik, három általános csoportra osztjuk:

1. A kristályrétegek (Krystall-Lager) a földkéreg azon része, mely a föld kezdetleges folyékony olvadék állapotának folyamata alatt egyszerű kihűlés által megkeményedett.

2. Az üledékrétegek (Bodensatzlagerungen), melyek a tenger által lerakott különféle ásványsavak ülepedéséből keletkeztek.

3. A vulkáni rétegek, melyek vulkáni erő befolyása által keletkeztek minden földtani korszakban, és pedig a folyékony anyagok kitörései által.

Az üledék-rétegeket képező ásványtömegek egymás közt a rétegek határozott lerakodási sorát képezik, mi által azoknak viszonylagos (relatív) korát meghatározni lehetséges. Ezen rétegek ásványi szerkezete, valamint a szerves lények maradványai, melyek azokban találhatók, elegendő jeleket szolgáltatnak a rétegek egymástól való biztos megkülönböztetésére.

Azonban ne képzeljük azt, miszerint ezen rétegek a földkéreg alatt szabályosan lerakodva, mindenütt szabályos parallelizmusban léteznek.

Ezen rétegek belső anyagok kitörése által megszakasztattak és gyakran áthelyeztettek; e szerint tehát a rétegekben sehol sem található tökéletes rendezettség és csakis a gyűjtött észlelések egybevetése által sikerült a földkérget képező különféle rétegeket bizonyos rend szerint sorozni.

A földbúvárok összeállítása szerint ekként következnek egymásra a képződés során a rétegzetek:[1]

Ezek fonalán fogjuk tárgyalni azon különféle változásokat, melyeken földünk jelenlegi állapotáig keresztül ment.

A fentebb elsorolt rétegcsoportok alapítják meg a föld alakulásának külön korszakait is, minélfogva ezen korszakok is következők:

1. A kezdetleges korszak, (Primitive Epoche).

2. Az átmeneti korszak, (Uebergangs-Epoche).

3. A másodlagos korszak, (Secundaire Epoche).

4. A harmadlagos korszak, (Tertiare Epoche).

5. A negyedleges korszak, (Quaternare Epoche).

Meg fogunk ismerkedni a különböző élő teremtményekkel, melyek földünket a különböző korszakokban lakták. Es ezen munkának célja az, hogy átnézetet nyújtson az olvasónak a földképződés, a különböző rétegek és azon állatok történetére nézve, melyek az emberi nem megjelenéséig földünkön lakoztak, és egy rég letűnt világ élő teremtményeit képezték.

Mielőtt e bevezetésünket befejeznénk, nem mellőzhetjük, hogy olvasóink okulásául a földalakulás őstörténetére nézve némi észrevételeket ne tegyünk:

Két iskola küzdött a geológia terén sok ideig egymással a föld alakulásának elmélete körül, melynek egyike - a plutonisták - a főszerepet a tűznek, másika - a neptunisták - majdnem mindent a víznek tulajdonítottak.

Ma már mind a tűz, mind a víz alakitó hatásának nyomai annyira jellemzőknek ismertetnek, hogy nem lehet összetéveszteni azon alkotásokat, melyeket a tűz, azokkal, melyeket a víz állított elő. míg t. i. ez utolsó alakítása a csendes lerakodás, szabatos ülepedés elvitathatatlan képét mutatják, az első alkotásai mindenütt erőszakosak s rohamosak; az utóbbiban bírjuk az akkori tenyészet példányait, melyek a vízben fennmaradtak, de a tűzben megsemmisültek volna.

Ma már azt is tudjuk, hogy a tűz és víz uralma két különböző korszakot jelel, de meg volt mindkettőnek uralmi ideje.

Az is természetes és világos, miszerint a tűz uralmának meg kell előznie a vizét, máskép megsemmisítette volna szükségkép a víz alkotásainak sok maradványát, mint a most kitörő láva, az elborított téren mindent, mit élőt talál, nyom nélkül elpusztít.

A föld alakulásának történetében azon időfolyam, melyen a tűz uralkodik a földön, s azon harc, melynek folyamában a víz által legyőzetik, teszi a föld eredetének kaotikus korszakát.

Természetesnek fogják olvasóink találni, hogy ezen kaotikus korszak leírása merő elmélet s feltevéseken alapszik, mely feltevésekhez az alapot a természeti tudományok mindenike nyújtja, de különösen a természettan, (fizika), vegytan (kémia), és erőtan (mechanika).

Az alaptétel, miből újabb geológusok kiindulnak: földünknek, mint planetáris testnek lassú kihűlése - congclatiója.

Ezen kihűlést a planetáris régiók - bolygó vidékek - jeges hőmérsékletének befolyása alatt képzelik, s innen az elmélet, miszerint földünk kívülről beféle kezdett hűlni, s ebből természetesen folyt azon felvétel, hogy a kihűlés ezen processzusa még befejezve nincs.

Az emberi tudásvágy ezen feltevéssel be nem elégedett, de felvételének a tudományok és észlelések birodalmában támpontokat keresett, sőt tudni akarta minő mélységre terjedhet most már e kihűlés, s mi van azon túl a föld középpontjáig?

A vulkáni kitörések azt látszanak megerősíteni, miszerint a föld gyomra a kihűlés által tömörült kéreg belsején túl ma is izzó anyaggal van telve. A hőforrások ugyanezt látszanak igazolni.

E körüli fürkészel vezette arra az embereket, hogy azon mélységekben, hova a bányászat s ásatások által juthattak, hőmérsékleti vizsgálatokat is tegyenek az elmélet megvilágítására.

Sok ily hőmérés tétetett a világ különböző részein, melyekből a felvett elmélethez való ragaszkodás elegendő anyagot merített nemcsak a feltevés megerősítésére, de pozitív meghatározására annak is, hogy mily arányban nő a hőmérséklet lefelé s ebből könnyen kiszámítható mind a tömör földkéreg vastagsága, mind a középponti olvadék óriás hőmérséklete.

Mi olvasóinknak természetesen a leginkább elterjedt s legérthetőbb elmélet tételeit nyújtjuk minden következményeivel, mely a tudomány mai állását is jelzi, megjegyezve mindenesetre, miszerint a fürkészet állapodást nem ismer, és minden rendszernek a tudományos haladás érdekében megvannak hő pártolói s képviselői mellett éppoly határozottan támadó ellenfelei is.

Különösen a központi tűz létezését illetőleg megemlítendőnek tartottuk azon éles ostromlást, melynek az, az újabb időben kitéve lőn s mely körül a francia nézetek ellenében különösen angol tudósok képeznek jobbadán ellenzéket.

Ezt azért sem hallgatjuk el, mert az ellenzéki tábor soraiban egyik hazánkfiának jutott nem csekély szerep, kinek fáradozásait az ezen tagadással rokonszenvező angol búvárok méltányolják leginkább.

E hazánkfia: Schvarcz Gyula.

Sokkal mélyebb elismeréssel viseltetünk hazánkfiainak tudományos fáradozásai iránt, hogysem azon szorgalmat s ernyedetlen munkát, melyet ők a tudomány tételeinek felderítésére fordítanak s ez által az összes emberiség ismeret kincseit újabb adalékkal szaporítják, elhallgatni vagy ignorálni mérnök.

Schvarcz Gyula ugyan is közelebb Angliába küldött értekezését lenyomatta egy röpiratban, melynek tartalmával röviden megismertetjük olvasóinkat következőkben:

Értekező hazánkfia az ellenvetéseket, melyek a föld központi tüze ellen felhozatnak, rendszerbe állitván, három fő csoportra osztja. Az elsőbe sorozza a csillagászati ellenvetéseket, másodikba a vegytaniakat, harmadikba a földtaniakat.

A csillagászati ellenvetések közt legfontosabb Sir William Thomson ellenvetése. Thomson, e nagy dinamikus, kimutatta, miszerint a föld tömörségének, collective véve föl bolygónk egész állagát, nagyobbnak kellene lennie, minővel az üveg bír, sőt tán nagyobb tömörségűnek, mint minő az acél. Minthogy pedig földünk kérge még az üvegnél is kevésbé tömör állagú: a föld belsejének sokkal tömörebbnek kell lennie, semmint hogy annak izzón folyó állapotára gondolhatnánk. Ugyanazon állítólagos izzón folyó állapotot lehetetlenné teszi azon körülmény, miszerint a napéjegyenpontok precessziójának és a rotáció tüneményeinek egészen másképp kellene idomulniuk, hahogy földünk bensejében csak 6000 angol mértföld átmérőjű folyékony mag léteznék is. Tehát bolygónk benseje tűztömeg egyáltalában nem lehet.

A vegytani ellenvetések közt Sch. Gy. fölhozza Sterry Huntnek, a hírneves geológus-kémikusnak azon tanát, miszerint, ha földünk eredetileg csakugyan izzón folyó állapotban lett volna, még akkor sem lehetne földünk benseje jelenleg izzó állapotban, miután Sterry Hunt szerint kémiai lehetetlenség, hogy a congelatio - kihűlés - nem a központból, hanem a földszínből indult volna ki.[2]

A földtani ellenvetések két alcsoportra szakadnak. Az első alcsoportba tartoznak a közvetlen, a másodikba a közvetett ellenvetések. A közvetett ellenvetések azon tant ostromolják, mely a vulkanizmus összes tüneményeit kizárólag egy belső tűz felvétele által hiszi rendszeres egybefüggésben okadatolhatni. Újabb időben azonban nemcsak a kémiai és az elektrokémiai felekezet mutatta meg, hogy a vulkánokat és a földrengéseket, valamint a hőforrásokat és a földszín százados lassú emelkedését vagy süllyedését, és még azonfelül az úgynevezett kristályos és metamorf kőzetek képződését ily benső tűz felvétele nélkül is ki lehet a legnagyobb részletezéssel magyarázni, hanem Sir Charles Lyell oly földtani elméletet állított elő az észleletek hihetetlenül fölszaporodott nagy halmazából, mely elmélet az összes vulkáni tüneményeket harmonikus egybefüggésben magyarázta ki minden benső középponti tűz nélkül. Pedig Lyell e tanai a legújabb időkben úgyszólván a geológusok többségét meghódították: az emelkedés, süllyedés, betolulás stb. tüneményeit ez értelemben szintén egészen más tényezők, pl. az erózió és a denudáció által fejtvén meg.

Hátra van még most a közvetlen földtani ellenvetések alcsoportja. Ezeket Schvarcz Gyula nem mások után idézi, mint az előbbieket, hanem saját maga hosszas tanulmányozásából szerezte meg. Tudniillik átkutatott valamennyi katalógust, melyben a geotermometrikus hőmérsékletek fel léven jegyezve, a földbúvárok által az elmélet érdekében kiaknáztattak. Úgy találta, hogy eddigelé oly katalógus nincsen mely az európai, amerikai, indo-brit és ausztráliai tudományos évkönyvekben, szakközlönyökben s művekben, a földalatti hőméréseket kimerítőleg egyesítené. Nagy fáradsággal gyűjtötte össze tehát hazánkfia mindez adatokat, míg végre több évi fáradozás után a következő eredményekhez jutott: