Makó Ágnes

A részvétel
nem önkéntes

Fekete Sas Kiadó
Budapest, 2024

A borítót
a szerző grafikai ötletének
felhasználásával
Romics Vivien
tervezte

© Makó Ágnes, 2024
© Fekete Sas Kiadó, 2024

KÖLCSÖNHATÁS

KÖLCSÖNHATÁS

A kertkapu egyik szárnya rozsdás hangon nyikorogva ütődött a másikhoz. Imre nagyot rúgott bele kifelé menet, de ez sem segített. A kapu továbbra sem záródott be rendesen, Imre pedig ettől sem könnyebbült meg, pedig valami homályos módon arra vágyott, hogy a rúgással átadja a kapu vastestének a halántékán kidudorodó erek dobolását. Hiába, a kapu nem dőlt ki, a lüktetés a fejében maradt, és még mindig hallani vélte a szomszéd kutyájának folyamatos ugatását, ami hajnali fél öttől nem hagyta aludni. Amikor zaklatott félálmából mélyebbre sodródott volna, rögtön meg is szólalt az ébresztőóra, amit hiába vert le az éjjeliszekrényről, végig csörgött, amíg előhalászta az ágy mögül. A zuhanyzóban megégette a forró víz, aztán a kávéfőző csöve dugult el, végül a szendvicséhez felvágott retekben tekergőző kukacokat talált. Hogy rohadna meg mindenki, gondolta, miközben keményen a gázra taposott. Élesen vette a kanyarokat, csikorgót fékezve érkezett meg az aznapi első helyszínre. Rámordult az építésvezetőre, aki keményen visszaszólt neki. Imre kicsire szűkült gyomorral, magában káromkodva otthagyta, és megkereste Dezsőt, aki egy villás targoncával feltette a teli mobilvécét a kisteherautó platójára. Imre savanyú arccal, szinte oda se figyelve átvetette a vécén a hevedert, bepattintotta a kapcsot, leugrott, és minden mindegy alapon jól becsapta maga mögött a kocsi ajtaját. Már reggel kilenc tájban akkora volt a hőség, hogy ragadt az izzadságtól. A forgalom zajában néha kikiabált az autósokra, de rá se bagózott senki. A mobilvécé közben egykedvűen üldögélt a platón, és a túl lazára fűzött heveder miatt minden kisebb döccenésnél résnyire nyílt az ajtaja, a következő döccenésre pedig visszazárult. A folytonos nyílás-csukódás lassacskán meglazította a hevedert, és az egyik sarkon, egy hatalmas kátyúban végleg kikapcsolódott.

Levente öt perccel megelőzte az ébresztőórát, négy percig nyújtózkodott, kinyomta, és a zuhany alá pattant. Reggelire a kedvenc zöldséges omlettjét sütötte, majd frissen vasalt ingben, gyűrhetetlen, mégis elegáns öltönyben szállt be az autóba. Csupa napfényes reggae zenét hallgatott az iroda felé, és átgondolta a délelőtti míting várhatóan legnagyobb vitát kiváltó pontjait. Feltette magának a lehető legkínosabb kérdéseket, és mindegyikre talált olyan jól hangzó választ, ami érveléstechnikailag is a helyén volt, vagy legalábbis mélyen elrejtőzött benne a logikai bukfenc. Máris a zsebében érezte a projektje költségvetésének fedezetét. Csörgött a telefonja, Edit kérte, hogy este inkább hétkor találkozzanak fél hét helyett. Még ebből az egyszerű, negyven-negyvenöt másodperces infócseréből is sikerült egy ügyesen elhelyezett kétértelmű poénnal pajzán, mégis barátságos, egy perc harmincnyolc másodperces beszélgetést csavarnia. Elégedetten nézett a visszapillantóba. Egysaroknyira az irodától, a kedvenc péksége előtt parkolt. Vett egy csokis croissant-t, és kezében a zacskóval az iroda felé sétált.

Az útkereszteződésben találkoztak.

A teherautó nagy ívben kanyarodott, a hatalmas, függőleges falú tavaszi kátyún óriásit zökkent, a heveder leesett, a vécé nagy lendülettel zuhant az oldalára, majd a járdára, barna szenny- folyamot fröcskölve maga köré. Leventét pont telibe találta a zuhatag. Imre rémülten bevágott satufékkel az út szélére állt, kiugrott a vezetőülésből, és Leventéhez rohant. Amikor meglátta az ürülékkel borított öltönyöst, ahogy szorongatja a szintén ürülékkel borított péksüteményes zacskót, kirobbant belőle a röhögés, és vinnyogva, rázkódva kért bocsánatot. Levente mozdulatlanná fagyva, rémülten és undorodva bámult a vihogó pasasra. Hosszú másodpercekbe telt, mire dühe formát öltött, és megtalálta a kifelé vezető utat, ekkor artikulátlan üvöltés tört ki belőle, és Imrét majdnem elsodorta a káromkodás-orkán. Rosszul ragozott anyázások, dadogva összerakott mondattöredékek és elcsukló basszamegek csapódtak a fejéhez. Imre próbált komoly hangon bocsánatot kérni, de szeme könnyezett a nevetéstől. Levente kénytelen volt belátni, hogy Imre az utca szélén sehogy sem fogja tudni jóvátenni az általa okozott kárt, így faképnél hagyta, és fújtatva elindult az iroda felé.

Imre nagyot sóhajtott, egy utolsó bocsánatot kiáltott utána, visszaügyeskedte az immár üres mobilvécét a platóra, és ruganyos mozdulattal szállt be a teherautóba. A visszapillantóból sajnálkozva nézett körül még egyszer a helyszínen, aztán kuncogni kezdett. Óvatosan elindult, kicsit szégyellte a szakmai bakit, de akárhányszor eszébe jutott a járdán álló pasas arca és főleg az öltönye, elfogta a nevetés. Vihorászva ért a következő helyszínre, ahol az ismerős melósoknak elmesélte a történteket, így ő lett a nap poéngyárosa, és mindenki röhögve veregette a vállát.

Levente dühtől reszketve rontott be az irodaház mosdójába, lerángatta magáról az öltönyét, begyűrte egy zacskóba, megmosakodott, amennyire tudott, majd vöröslő arccal kirohant egy szál alsógatyában és ingben az autójához. Beugrott és hazaszáguldott, útközben sírós hangon üvöltözött a szélvédőnek. Otthon háromszor lezuhanyozott, de még így is érezte haján a szarszagot. Majdnem beleütött öklével a tükörbe, de inkább csak a törülközővel csapkodott maga körül, leverve a villanyborotváját és a szájvizet. Amikor már úgy gondolta, hogy tud beszélni, három rövid telefonhívással, betegségre hivatkozva lemondta a mítinget és a randit. Egy hatalmas vizespohárba vodkát töltött, de nem itta meg, csak az éjjeliszekrényre tette, bedőlt az ágyba, és üveges tekintettel bámulta a paplanhuzat kék-sárga mintáit.

Imre fütyörészve hajtotta be maga után a kertkaput. A fürdőszobában elgondolkodva vakargatta háromnapos borostáját. Tükörképe biztatóan nézett rá, úgyhogy arcot mosott és megborotválkozott. Ivott egy pohár vizet, leült a fotelbe, lábát feltette a dohányzóasztalra, és a telefonján kikeresett egy számot. A hívástörténet szerint másfél éve beszéltek utoljára.

– Zsuzsa? Szia, itt Imre, ezer éve nem láttalak. Na jó, de legalább kétszáz! Mit szólnál szombaton egy pizzához? Olyan sztorim van, hogy hanyatt esel. Nem, nem, csakis személyesen!

DUPLA FORGÁS

– El sem hiszem, hogy rá tudtál venni erre – mérgelődött a férfi, miközben a fekete korcsolyacipőt próbálta felrángatni a lábára.

A nő mosolyogva figyelte, ő már öt perce elkészült: korcsolya bekötve, kesztyű felhúzva, ajakír felkenve.

– Csak most az egyszer! Úgy örülök, hogy végre eljöttünk, már majdnem vége a szezonnak – válaszolta.

Kesztyű, szekrénykulcs, élvédő. Elbotorkáltak a jég széléig, a nő lendületet vett és siklott, a férfi görcsösen markolta a korlátot. Bizonytalanul indult el, lassan, de így is megingott, és sziszegve káromkodott az orra alatt. A nő tempósan haladt, időnként lassított, és bevárta a férfit.

– Emlékszel az első randinkra a Műjégen? – mosolygott a nő. – Mennyit bénáztunk, de ott legalább meg mertük fogni egymás kezét.

– És akkorát estünk kézen fogva, mint a fene – tette hozzá a férfi. – Két hétig fájt utána a bokám.

A következő huszonnyolc évben együtt estek-keltek. Templomi, polgári, büfiztetés, játszótér, lakáshitel, előléptetés, csoportos létszámleépítés, kerti grillezés, biciklitúra, házfelújítás, minden, csak korcsolya nem. A nő néha felvetette, de a férfi lesöpörte azzal, hogy ő jeget maximum whiskyben, de leginkább ott sem. Most meg itt vannak, és a nő olyan magabiztosan hasítja a jeget, mintha profi lenne.

– Ennyi év alatt hogyhogy nem felejtettél el korizni? – kérdezte a férfi.

– A véremben van az egyensúly – nevetett a nő.

A férfi rá sem ismert. Ez lenne az ő halk szavú, szerencsétlenkedő neje, aki mindig úgy felnézett rá?

A nő a férfit nézte. Milyen ügyetlenül totyog, és hogy megőszült! Ez a gyerekes piros sapka pedig több mint viccesen néz ki rajta. És hol marad a szokásos, atyaian lekezelő kioktatás? Úgy látszik, azt is az öltözőben hagyta a zsebkendőjével együtt. Már két perce lóg az orrából egy csepp, ami nem akar se visszaszívódni, se lecsöppenni.

A férfi próbált egyenesen haladni a jégen, de fél szemmel a palánkot leste, nehogy túlzottan eltávolodjon tőle. Dühöngött magában, amiért ez a hülyén kinéző ezeréves sapka van rajta, az is csoda, hogy egyáltalán talált otthon sapkát, mert amúgy soha nem hord, minek, amikor mindenhova kocsival jár, az minden egyben, négykerekű esernyő, ahogy mondani szokta. Bezzeg a nő láthatóan ismeri a jégpálya divatját, a sapkája, sálja és kesztyűje színe tökéletesen harmonizál egymással. Innen messziről fiatalabbnak tűnik, biztos azért, mert olyan gyorsan korizik. Most mintha odaintett volna egy fiatal pasinak, aki a jég széléről nézi. Tényleg, integet, mosolyog! Az nem létezik, hogy itt flörtöl az orra előtt! Ez nem is ő.

A nő egy dupla forgást csinált, majd a férfi elé siklott, és hirtelen fékezett, a korcsolya éle jégdarabokat fröcskölt a férfi arcába.

– Milyen idióta zenéket adnak itt – morgott a férfi. – És rettentő hangos!

– Nem rosszak ezek, csak újak – válaszolta a nő. – Nem mindig a régi, megszokott a legjobb. Ezek a mostani fiatalok zenéi. Te meg pont hogy szereted a fiatalabbakat, ha jól sejtem.

A férfi elvörösödött.

– Üljünk le forralt borozni – mondta rekedt hangon.

– Sportolni jöttem, nem hízni – válaszolta a nő.

A férfi ránézett a nőre, és megállapította, hogy bár a feneke kétszer akkora, mint amikor először estek el együtt a Műjégen, összességében most sem néz ki rosszul. Vajon mások is így látják? Például az a hülye fejű pasas a jég szélén?

– Legalább egy teát igyunk – kérte.

Leültek a hideg műanyag székre, és iszogatták a túl édes, túl forró teát.

– Ki volt az a pasas, akinek az előbb integettél? – kérdezte.

– Az edzőm – válaszolta a nő. – Azóta járok hozzá, amióta te úgymond, késő estig dolgozol, úgy egy éve. Már rég kiderült a híváslistádból, mit is csinálsz esténként. Én korcsolyázom. Az alapoknál kezdtük, egyensúlygyakorlatok, állóképesség-fokozás. Ti hol kezdtétek?

A férfi savanyú arccal kortyolt egyet a teából. Nem így képzelte a lebukást, nem gondolta, hogy egyszerre fogja aljasnak és megalázottnak érezni magát.

– Aztán jöttek a komolyabb technikák, forgások, ugrások – folytatta a nő. – Ezekhez bátorság kell és erő, mert lendület nélkül nem megy, és mindig benne van a pakliban egy hatalmas esés. Pont ezekre van szükségem melletted. Na, megittad? Akkor menjünk vissza a jégre.

PEZSGŐBUBORÉKOK

– Tényleg nem lenne baj? Biztos vagy benne? – kérdezgettem a férjemet.

– Biztos – felelte. – Teljesen komolyan gondolom. Lefekhetsz bárkivel, vagy belemehetsz akár tartós kapcsolatba is, ha van rá energiád, engem nem zavar. Bennem nincs birtoklási vágy. Nekem semmi kedvem más nőkhöz, de te szabad ember vagy, csináld, ami jólesik. A mi kapcsolatunkat ez nem befolyásolja, amíg őszinték vagyunk, és szeretjük egymást. Na, mi is lesz ma az ebéd? – mosolygott rám, és újra belefeledkezett a könyvébe.

Arra gondoltam, mázlista vagyok, hogy enyém ez a csodálatos pasi, aki ennyire önzetlen és magabiztos. Tévedtem. De akkor egy pillanatra felborzolta az összes szőrszálamat a szabadság gondolata, annak ellenére, hogy soha nem gondoltam magamról, hogy ketrecbe zárt vadállat lennék, aki a monogám háztartása falai közt rója a köröket rácstól rácsig. Jól megvoltam, eszembe sem jutott szökni. Igazából a férjem tehet mindenről, egy szavába került volna, és nem történik meg. Nekem nem volt fontos. De hosszú évek óta először láttam meg valakit rajta kívül.

Ha jobban belegondolok, a kajaszállító cég volt a hibás. Túl sok pezsgőt hoztak. Persze az is lehet, hogy nem túlzás a hat üveg tizenöt főre, biztosan van olyan buli, ahol ez éppen megfelelő mennyiség, de ki gondolta volna, hogy öten autóval vannak, négyen pedig utálják a pezsgőt? Jópofa volt üvegből inni, aztán a Kolléga kitalált néhány pezsgőivós játékot, és páran beneveztünk egy elég hülye versenybe is.

Az egész csak azért történt meg, mert elmegy a cégtől a Kolléga. Ha nem tartunk búcsúbulit, minden máshogy alakul. Ha nem pörgött volna egész héten a fejemben, hogy talán soha többé nem találkozunk, akkor megmaradt volna a képzeletemben újra és újra lejátszott ábrándozásként, ami unalmas megbeszélésekre tökéletes. Főleg, amikor szemben ül, időnként aranyosan grimaszol, és érezni az arcvize illatát.

Végső soron a pezsgőbuborékok okozták, amik mindig felfelé szállnak, és a hangulatot úgy viszik fel magukkal, hogy az önfeledt szédülést egyenesen az agyam prefrontális kérgére zúdítják, és onnantól nincsenek releváns kérdések és átgondolt válaszok. Ezek a buborékok tehettek róla, hogy jó ötletnek tűnt kettesben kimenni a tetőteraszra, egymás szájából pezsgőzni tovább, utána pedig a még több buborék elintézte, hogy a kollégák és főnökök jelenlevősége, véleménye és észrevételei eltűnjenek a gondolataink közül, csak ketten maradjunk az agyunkban és érhálózatunkban zakatoló buliban, a liftben, a taxiban, az előszobában, a hálószobában és a zuhanyfülkében.

Reggel értem haza, álmosan, de egyáltalán nem fájt a fejem, és szégyenérzetem sem volt. Csak a Kolléga felesége miatt éreztem kicsit kellemetlenül magam, ő biztosan nem olyan nagyvonalú, mint a férjem. Kár, hogy kiderült, nem elegáns dolog benyögni, hogy házas vagyok, akkor, amikor már úgyis mindegy. De semmi baj, megbeszéltük, hogy egyszeri alkalom volt, a felesége soha nem fogja megtudni, senkinek nem lesz belőle baja. Ezért is örültem annak, hogy már nem fogunk együtt dolgozni.

A férjem éppen reggelizett. Amikor beléptem az előző esti bulis szerelésemben, csak felpillantott a zabkásából. Elmondtam, mi történt, erre kedvesen bólogatott, kávét ivott, és elment dolgozni. Fiatalnak éreztem magam és őrületesen vonzónak. A Kolléga feleségét sajnáltam megint egy kicsit. Aztán lezuhanyoztam.

Két nap múlva egy nagy szatyor friss zöldséggel és teljes kiőrlésű rozsos bagettekkel érkeztem haza. A lakás sötét volt, a fűtés sem ment. Felkapcsoltam a villanyt, bepakoltam a hűtőbe, aztán körülnéztem. Valami furcsa volt, de elsőre nem tudtam, mi. A hálószobában jöttem rá: a férjem összes ruhája eltűnt, a férjemmel együtt.

CETLIK A HŰTŐN

Drágám, húsleves az alsó polcon, káposztás tészta a piros dobozban. Puszi!

Anya, ma értem jössz edzésre? Vagy apa jön? Zs

Apa megy érted, én fodrásznál leszek. Lécci, vidd le a szemetet!

Drágám, rakott tészta a sütőben, és még van egy kis húsleves is.

Anya, ma Szandránál alszom, a töri elmaradt, puszi!

ZSÓFIKA, MA MÁR MINDENKÉPPEN MEG KELLENE ENNI A HÚSLEVEST!

Elkeserítő ez a mellőzöttség. Üres az életem. Egyre szánalmasabbnak és keserűbbnek érzem magam. (Húsleves)

Zsófi, három napja lejártam, a boltban még azt mondtad, én vagyok minden vágyad! Ez két hete volt! Mi lesz már? (Epres túrókrém cukorbogyókkal)

Cukorbogyó, kussolj! Zsófi az apjánál van. Szerintem vesd le magad a polcról. (Macisajt)

Rohadj meg a kerek dobozodban, Macika! Eljön még a te szavatossági időd is! (Epres túrókrém olvadozó cukorbogyókkal)

Ez a disznósajt itt mellettem kegyet-

lenül büdös, valaki mentsen meg!

(Vegán gabonakolbász a második

polcról)

Inkább minket mentsen meg az ég a húspótló vegán kamu arcoktól! (Disznósajt)

Így van! Húst ide, izmot, kendőzetlen zsírt! Őszinteség, szembenézés! (Fél kiló sertéscomb)

Ne bántsátok egymást, mindannyian testvérek vagyunk. Fényt, békét! (Bio natúr szójajoghurt)

Gyerekek, ez a piros doboz kihozza a klausztrofóbiámat. Van itt még valaki rajtam kívül? (Káposztás tészta)

Ha valaki kijut még ma, légyszi, szóljon Anyának, hogy kimaradtam a paprikás csirkéből. Köszi, tejföl voltam.

Nyugi, nem maradtál ki, még én is itt vagyok. (Csirkecomb fóliázva)

Nem tudjátok, mi van Anyával? A reggeli kávéja lettem volna, de az egyik felem végigfolyt az asztalon, a másik felem meg azóta is a bögrében csücsül.

Anya tegnap este nekem esett nagykanállal és belém sírt. Nem tudom, melyikünk szenvedett jobban. (Csokifagyi pisztáciaszósszal)

Srácok, én már nagyon körülnéznék a konyhán kívül is. Azt hallottam, több szoba is van a küszöbön túl. Ki jönne? (Szójaszósz)

Én! (Csiliszósz)

Maradjatok csak a seggeteken, hülye szmötyik! (Maradék májashurka)

Fogjunk össze! Csak így szabadulhatunk ki! Álljatok be mögém, és ígérem, kivezetlek benneteket ebből a jéghideg börtönből. Kint vár minket az élet! (Fél üveg rozé)

Veled vagyok, rozé! (Szódavíz)

Én nem megyek sehova. Még hazaér Zsófi, és hiába keres a hűtőben, ha közben kint mászkálok a lakásban. (Epres túrókrém elolvadt cukorbogyókkal)

Mikor jön már haza Zsófi? Vagy Anya? Könyörgöm, egyen meg valaki! Bárki! (Húsleves)

Húsleves, mielőtt nagyon elkeserednél, gyere át hozzám, a piros dobozba! Jelige: „kettesben a magány is jobb” (Káposztás tészta)

Hajrá, guszta kis párocska lesztek: romlott húslevesben úszkáló tészták káposztadarabokkal. Hány rajtam a medverajz. (Macisajt)

Macika, hozzád evőpálcikával sem nyúlnánk, nyugodtan penészedjél meg az irigységtől. Káposztás tésztám, tarts ki, jövök! (Húsleves)