Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Alekszej Gravickij

Zacsisztka

2010, AST

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin és Roman Kulikov

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978-963-551-151-8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2010 by Alekszej Gravickij

© Hungarian translation 2023, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Moonlight, Snake és más, a Zónában bolyongó barátaim emlékére…

Prológus

EMLÉKSZEM RÁ. Nagyon is.

A környező tér részleteire már sokkal kevésbé. Van, amire már egyáltalán nem, az idő múltával sok minden elmosódott. Ám ő… Rá még mindig úgy emlékszem, mintha csak tegnap történt volna. A kép elkeserítően tiszta.

Igen, egy ideje már tudom, mi a fájdalom. Ő tanított meg rá. Vagy helyesebb, hogy ő ébresztette fel az érzéseimet? Nem tudom. Ám mikor eltávozott, abban a pillanatban megértettem, milyen, amikor fáj.

Az apát fáj elveszíteni. És bizonyos értelemben ő az apám volt. Legalábbis én mindig így hittem. Ő talán másképp gondolta. De nem számít. Végtére is, az, hogy téged minek tart valaki, mindegy. Az számít, te minek tartod őt. És én az apámnak tekintettem.

Emlékszem rá, születésem pillanatától az utolsó leheletéig.

Emlékszem a félelmére.

Emlékszem a fájdalmára.

Emlékszem a fáradtságára, amit soha, senkinek sem mutatott ki. Ezt senki sem látta rajta, mindenki megszokta, hogy afféle vicces embernek tartsa. Az a fajta vidám fickó volt, aki félelmében nevet, nem törődik a fájdalommal, és sosem érzi magát fáradtnak. Az ilyen emberekkel mindig nagyon kellemes. Tőlük nem várhatsz panaszt, ám te bármikor panaszkodhatsz nekik. Már csak velük lenni is szórakoztató.

Ám valójában ez az egész nem így működik. Én nem tudom megmagyarázni. Nem értem igazán az emberi természetet. Ám érzékelem. És én egyáltalán nem azt éreztem benne, amit ő mások felé kimutatott.

Emlékszem a mosolyára. Ugyan gyakran vigyorgott gúnyosan, de az emlékeim mást őriznek. Azt a mosolyt. Az őszinte volt, meleg és könnyed. Olyan, ahogy az ember életében talán csak egyszer mosolyog, mikor ráébred, épp megtett valami, egész életét megkoronázó dolgot.

Körülötte mindig voltak néhányan, de legtöbbjük számára ő egyáltalán nem olyannak tűnt, mint aki valójában volt. Néha úgy gondolom, talán én voltam az egyetlen, aki megértette őt. Bárcsak ne így lenne! Szomorú még csak belegondolni is, hogy egy embert ennyire félreértenek a többiek.

Nem tudom, ki voltam neki én, és nagyon sajnálom, hogy sosem mondtam el neki, mit jelent nekem ő. Nem beszélgettünk. Valahogy sosem jött össze.

Ráadásul hosszú időre lett volna szükség, hogy szót értsünk egymással. Nekem meg kellett volna tanulnom beszélni, neki pedig meghallgatni.

Ám emlékezni mindig is fogok rá. Nagyon sokat jelentett nekem. Csak hát, túl későn ébredtem rá, hogy a múltamban több van, mint hittem, előttem pedig kevesebb, mint szeretném.

Első rész
MENEKÜLÉS

1

AZ ÚT VÉGE kimerítette Hvorosztyint, és ettől rendkívül ingerült lett. Elsőként elfogyott a normális aszfalt, helyette jött valami töredezett burkolat, ami kíméletlenül püfölte a felfüggesztést a tábornok hátával együtt.

Hvorosztyin magában káromkodott, sofőrje pedig valami obszcén strófákat dudorászott az orra alatt, és ez szinte jobban megviselte a tábornok idegeit, mint a kátyúkkal teli út. Aztán következett az ellenőrző pontok láncolatának első eleme. Egy sorompó, és két idióta sorkatona, akik első pillantásra fel sem ismerték elöljárójukat.

Ingerültsége növekedett, az út folytatódott. Az aszfaltmaradék már teljesen járhatatlanná vált. A kocsi rázkódott, utasai pedig úgy hánykolódtak az ülésein, akár gyerekkorukban a vidámparkban. Csak hát, ha a kis Hvorosztyin még el is volt ragadtatva az amerikai hullámvasút huppanóitól, ezek most egyáltalán nem voltak ínyére, és végképp lerontották a hangulatát.

A terepjáró megdőlt. A tábornok majdnem elharapta a nyelvét. A sofőr alig hallhatóan ismét mormolt valamit. Bár Hvorosztyin nem értette tisztán az ősi orosz kifejezéseket, az kétségtelen volt számára, hogy a kormány mögött ülő pimasz fickó anyázik.

– Messze van még? – mordult fel dühösen a tábornok.

– A Kordon? Úgy egy kilométer előre, nem több, tábornok bajtárs – válaszolta a sofőr.

– Állj meg!

A sofőr értetlenül pislogott felettesére, de nem mert vitába szállni vele. A terepjáró lelassított, és a bokrok felé húzódott. Hvorosztyin megvárta, míg az autó megáll, majd kinyitotta az ajtót. A sofőr növekvő kíváncsisággal figyelte.

– Gyalog megyek – magyarázta a tábornok –, te szívj el egy cigit, lazíts egy kicsit, aztán gyere tovább!

– Engedélyt kérek jelenteni – kezdte a sofőr. – Itt nem biztonságos, tábornok bajtárs.

– Nekem azt mondták, a Zóna a Kordonon túl kezdődik – vonta meg a vállát Hvorosztyin, és kíváncsian nézett a sofőrre. – Vagy ez nem igaz?

– De igaz – húzta összébb magát a gépkocsivezető a parancsoló tekintet súlya alatt. – Csak hát, már itt is előfordulhat ez-az. Kufárok, stalkerek, kisebb anomáliák. Még kutyák is.

– Kutyák – legyintett felhorkanva Hvorosztyin, és kiszállt a kocsiból.

Mire megfordult, a sofőr már szintén kiszállt, és bizonytalanul bámulta. Alárendeltje anyáskodó aggodalma még csak tovább feszítette már amúgy is megkopott idegeit.

– Nagyjából tetves hatszáz méterem van hátra.

– Pontosan hatszáz.

– Csak hatszáz – csattant fel a tábornok. – Fél óra múlva ott találkozunk.

– Értettem – vágta rá a másik.

Hvorosztyin megpördült, és elindult előre. Ötven lépéssel arrébb az autó és sofőrje eltűnt a fák mögött, újabb néhány tucattal később pedig teljes lett a csend.

Az erdő beteg volt. Halott. Ettől elakadt a lélegzete. Az összes hang csak a lába alatt surrogó falevelek. Se madarak, se rovarok, de még csak néhány összezavarodott pocok se. És a szag… mintha rothadna valami.

A tábornok megborzongott. Az a nevezetes hatszáz méter hirtelen valami kézzelfoghatónak kezdett tűnni. Keze a pisztolytáskához kapott, ujjai rászorultak a pisztoly markolatára. Az emberi test közelségétől felmelegedett fém élőbbnek tűnt, mint körülötte az egész természet. Fegyverrel a kézben nyugodtabbnak érezte magát.

A fák szétváltak. Hvorosztyin előtt feltárult egy széles, sokszínű levelekkel borított tisztás. Túlsó oldalán sokkal ritkásabban nőttek a fák. Mögöttük házak, fészerek favázai látszottak, korhadozó, megdőlt kerítések szürkélltek. Az egyik egy rozsdásodó UAZ Buhanka karosszériájának dőlt.

A pusztulásnak indult építmények között egyetlen kétszintes téglaház tűnt többé-kevésbé épnek. Legalábbis még nem változott gerendákon fityegő, dülöngélő korhadékhalommá.

A tábornok átsietett a tisztáson, és a falu romjai között odafutott a kétszintes épülethez.

Közelebbről is megvizsgálva a ház igencsak siralmasnak tűnt. A valaha fehér falfesték felpúposodott, darabokra töredezve lehámlott, épp olyan egyenletesen borítva a talajt, mint az elszáradt falevelek. Az egyik falon alig olvasható, kifakult felirat: „Óvd meg otthonom és a benne élőket!” Vajon ki és mikor hagyhatta itt ezt a graffitit?

A ház teteje berogyott, próbált lehullani. A tornác lépcsői keskenyek voltak. A korlátok eltűntek, létezésükre csak a rövid lépcsősor bal oldalának közepén meredező két meghajlott vasrúd emlékeztetett. Az ajtó viszont a helyén csüngött. És az ablakokban is volt üveg.

– Állj! – hallatszott halkan hátulról. – Fegyvert a földre, vagy lövök!

Hvorosztyin meglepetten összerándult. Ez a pillanatnyi elgyengülés teljesen kibillentette az egyensúlyából.

– Maga meg mi a francot keres itt? – nyögött fel, és lassan megfordult.

Az AK-t szorongató katona most, hogy már szemben állt vele, rádöbbent, hogy hibát vétett, és hátrább lépett.

– Elnézést, tábornok bajtárs.

– Ki a parancsnoka?

– Bergyenko százados – biccentett a katona a kétszintes ház felé, világossá téve, hol kell keresni a századost.

– Pihenj! – felelte már menet közben Hvorosztyin, elindulva a leszakadt korlátú lépcső felé.

Az ajtó, meglepő módon, nyikorgás nélkül nyílt. Odabenn por és nyirkosság bűzlött. A bejárattól folyosó indult jobbra és balra. A bal oldali végén lépcső az emeletre. A jobb oldalin egy félig nyitott ajtó mögül hangok hallatszottak.

Hvorosztyin szeretett így, előzetes figyelmeztetés nélkül megjelenni, nem hagyva időt felkészülni a látogatására, hogy mindent úgy láthasson, ahogy valójában van. Ám amit most látott, az egyáltalán nem tetszett neki. A hallottak pedig még annyira sem.

– …azt gondolod, ennek nem lesz hatása ránk?

– Miért lenne?

– Te is tudod, hogy szól a mondás, Andrej, az új seprő másképp seper.

– Ne foglalkozz vele! Sepregessenek ott, ahol akarnak! Mióta vagy itt? Fél éve? Hányszor láttad ezalatt a korábbi parancsnokot?

Hvorosztyin hangtalanul odaóvakodott az ajtóhoz, megállt, és hallgatózott. Valami gurgulázott a szobában, duruzsolt, mormogott.

– A vezérkar egyik tagja elbúcsúztatja a másikat – folytatta a láthatatlan Andrej –, mi dolgunk vele? A mi feladatunk jelentéktelen. A parancs: felügyelni a Kordont, őrséget állni. Ha elrendelik a Kordon kiürítését, mi kiürítjük. Csak nem fogják, odafenn ez senkit sem érdekel. A lényeg, Szerjozsa, hogy a Kordon álljon, és a túloldalán ne legyen észrevehető mozgás.

– Milyen jóságos is ez a mi parancsnokságunk.

– A parancsnokok olyanok, mint a szülők. Őket se tudod megválasztani.

– Szerinted a hoholoknál{1} és az ENSZ-eseknél is így megy?

– Az ENSZ-eseket a franc se ismeri, de ukrán testvéreink is épp ilyenek. Ehhez nem kell jósnak lenni. Testvérnép, a fenébe is! Ugyanazok a tradíciók, és a hagyomány szerint a parancsnokság is elvan magával, meg az alárendeltjeik is elvannak magukban.

Hvorosztyin ezt már nem hallgathatta tovább. Kinyitotta az ajtót, és belépett. A szoba kicsi volt. Benne egy ütött-kopott asztal, két pad meg egy fiók és ajtó nélküli éjjeliszekrény. A szekrényen egy koszos, elektromos vízforraló és több pohár. Meg néhány az asztalon. Az egyikben Andrej Bergyenko százados épp teafiltert áztatott. A tábornok pont erre a tevékenységre számított.

A másik, a Szerjozsa nevű, főhadnagyi vállpánttal egy padon ült, szemben Bergyenkóval. Ő látta meg először a tábornokot. És az is ő volt, aki elsőként reagált, sietősen felugorva a padról.

Hvorosztyin megvető pillantást vetve rá a százados felé fordult. Ekkorra már ő is észrevette a tábornokot. És az elejtett teafilterből ítélve, a váratlan látogató mély benyomást tett rá.

– Főhadnagy – adta ki az utasítást Hvorosztyin oda se fordulva –, leléphet. Maga pedig, százados bajtárs, lesz szíves elmagyarázni nekem, mi a fenéért diskurál a felsőbb vezetésről egy alacsonyabb rangú beosztottal. Mi ez a kupleráj itt maguknál?

Az ajtó halkan becsukódott. A tábornok az asztalhoz lépett, leült az egyik padra, és körülnézett. Mindez, kezdve a Kordonon, bezárva az azt felügyelő századosig az ő parancsnoksága alatt áll, és Hvorosztyin még nem tudta, hogyan kezelje őket. De a tény, hogy ezeket a csernobili szépségeket rendbe kell tenni, szabad szemmel is látható volt.

– Várom, százados – noszogatta az összezavarodott Bergyenkót.

2

A HIDEG nem tartott sokáig. Épp csak egy kisebb örökkévalóságig. Először a lába fagyott át, majd fokozatosan egész testét markába kerítette a hideg, mintha valaki vagy valami kiszívta volna belőle az összes meleget.

Dalolós szájával nem kapott levegőt. Ajka és nyelve, akár az összes többi izma, először csak nem engedelmeskedett, majd teljesen megdermedt. Nem maradt más, mint ácsorogni a köd közepén egy ujját sem mozdítva, és nem is érzékelve ezt az egész rohadt akármit.

A halál általában nem jön olyan gyorsan, mint azt szeretnénk – lebbent elő valahonnan a gondolat. – Vajon mennyi még?

Válasz nem volt. Egyáltalán semmi se volt. A végtelen, csontig hatoló hideg végül elérte a kritikus pontot, melyen túl már semmilyen érzés nem maradt. Az érzékek elsorvadtak. Most már azt se tudta volna biztosan megmondani, áll, fekszik, vagy lóg a levegőben.

Hallása, ha maradt is, abszolút haszontalanná vált. Nem volt mit hallgatni. Körös-körül némaság. És a köd sűrű, akár a tej.

Nem lát, nem hall, nem beszél – lobbant fel agyában egy kísérlet, hogy viccessé változtassa a véget. De hangot adni neki nem tudott, és hallgatói sem voltak.

Talán pont így érzi magát egy embrió. Bár a magzatnak azért van kapcsolata a külvilággal, ám neki már nincs. Csak egy a semmiben lebegő tudat, sodródva a semmiből a semmibe.

Talán már meg is halt? És ilyen a vég? A túlvilág, melyet mindig folyosóként próbálnak leírni, végén fénnyel és újjáéledt, boldog mosollyal ráköszönő, ismerős holtak tömegével. De itt nincs folyosó. Sem sötétség, sem fény. Ahogy rokonok vagy barátok sem látszanak.

Időérzéke a térérzékelés után veszett el. A végtelen hideget egy újabb végtelen váltotta, melyre nem talált megfelelő meghatározást. Miként definiáljuk azt az állapotot, mikor a világ felfelé, lefelé, jobbra és balra felszívódik, észrevehetetlenné válik, ízek, színek, hangok nélkülivé? Amikor már semmi más nem látszik, csak valami mocskos fehérség? Amikor már a saját testét sem érzi az ember? Amikor csak az emlékezet és a valami miatt kiolthatatlan tudat maradt?

Egy idő után rátört a megőrülés vágya. Ugyanis megszületett az ötlet: az őrület ebben az esetben a tudat egy újabb szintre emelkedését jelenti. Azon a szinten talán már értené, mi történik, és arra is rájönne, hogyan lehet itt létezni. De a tudat ragaszkodott a valóság emlékéhez, és egyáltalán nem kívánta ezt a minőségi ugrást.

A látás volt az első visszatérő, már ha feltételezzük, hogy valóban elveszett. A tejfehér ködben kezdett feltűnni egy alig észrevehető páraáramlat. Mi ez? Honnan jön?

Ennek megértése persze nem érkezett meg azonnal, ám mikor végre felbukkant és megerősödött, újra rátört a megőrülés vágya. Ugyanis kiderült, a kavargó pára forrása a saját teste. Mintha jégből faragták volna, és ez a jégszobor most egy naptól hevített fémlapon állna.

A fizika törvényeivel ellentétben, melyek úgy tűnt, a tapintásérzékkel együtt megszűntek létezni, a pára nem szétoszlott, hanem egyre sűrűbbé vált, mintha valami összetartó erő rejtőzne a mélyén.

Elpárolgok? – hagyott ki a szíve egy ütemet a mellkasában. Ez volt az első újjáéledő érzés.

A pára kavargott és sűrűsödött. A gomolyag távolodni és egyben formálódni kezdett. A szürkés, áttetsző felhőszerűség emberi alakot öltött. Egy meglehetősen izmos, bár testetlen, ám kínosan ismerős férfiét.

Ez az elbűvölőségében is félelmetes látvány eltartott egy ideig, belenyúlva abba a másik végtelenbe, mellyel már nem is számolt. Majd miután a ködből szőtt alak teljesen kipárolgott a testéből, odébb húzódott, és alig karnyújtásnyira mozdulatlanná vált.

Ha tehetné, valószínűleg sarkon fordulna, és menekülne. Minden erejét beleadva. Nem foglalkozva az iránnyal. És azzal sem, hogy halálos lehet. Ha tehetné… De a testét még mindig nem érezte. Ezért csak az örvénylő alak megfigyelése maradt, önmaga pontos másolatáé. A párából gyúrt duplikátum is mozdulatlanul állt a levegőben, figyelmesen nézve őt.

Nézte! Erre akár megesküdni is kész lett volna. Az a füstfelhő, az a látomás, az a délibáb, az a testetlen szellem. A lény oldalra fordította áttetszően örvénylő fejét, és úgy tűnt, az elmúló nyár meleg, bánatos mosolyára fakad.

És ettől a „mosolytól” odabenn minden összezsugorodott, mintha kitépték volna lelkének egy darabját. Mintha valami addig észre sem vett, kihasználatlan, alábecsült, ám mégis hihetetlenül szükséges dolog szakadt volna ki belőle, egyértelművé téve, hogy korábban az övé volt, de többé már sosem lesz.

Az áttetsző alak, akárcsak a kísértet az egyik, gyerekeknek készült rajzfilmben, elfordult eredetijétől, és elsétált. Nem szétoszlott, nem elolvadt. Csak elsétált, beleveszve a ködbe. És ez, ellentétben mindazzal, ami addig történt, nem nyúlt a végtelenbe, csupán néhány másodperc kérdése volt.

Ennyi! A levegőből alakult ikermás úgy elillant, mintha sosem létezett volna. De ő valamiért biztos volt benne, hogy ténylegesen nem tűnt el. Csak elment valahová egy időre, talán még az is lehet, örökre, de nem túl messzire. Elbújt valahol a közelben, és mindig itt lesz körülötte.

Mintha a Zóna elkészítette volna az ő halotti maszkját. Párába öntött másolatát. Képmását. Vagy ez valami több?

A gondolatok kezdtek gyorsabban mozogni. Meleget érzett, ám annak felismerése, hogy ismét érzékel, sem jött meg azonnal. Az elme nem volt hajlandó egyből befogadni ilyen mennyiségű abszurditást, melyek a világról alkotott elképzeléseit rombolják.

Mikor végre valóságosan is önmaga tudatára ébredt, a földön ült. Körös-körül ugyanaz, minden irányban: az áthatolhatatlan köd. Nyirkos és rothadó fű szaga. Az őszi nap feltartóztathatatlanul közelít az este felé. Ugyanaz a nap? Mennyi idő telt el?

Megpróbált felállni, és rá kellett jönnie, újra meg kell tanulnia járni. Lába nem tűnt átfagyottnak, mintha az a rettenetes, szokatlan hideg nem is lett volna, ám az engedelmességgel felhagyott.

Mi volt ez? Meghalt? Újjászületett? Ez most ajándék vagy büntetés? Mi ez?

– A Zóna csókja – nyílt szét nehézkesen ajka, és a kifejezés bár rekedten, de tisztán hallatszott.

Megtett egy lépést, majd még egyet. Lába úgy mozgott, mintha alaposan elfeküdte volna, és bár a vér már újra áramlott ereiben, még nem volt ideje szétoszlani az elmerevedett végtagokban.

Tántorogva, akár egy részeg, lépkedett a ködben, nem is értve, hová és miért megy. De most ez nem is számított. A lényeg, hogy él! Nem tudni, hogyan, nem világos, miért, de életben van. A részeg bábos kezében bizonytalanul lebegő bábfiguraként mozgó alak kezdett felszívódni a ködben. És egy perccel később rekedtes hang harsant az áthatolhatatlan tejfátyol mögül, Chris de Burgh, oda egyáltalán nem illőnek és rég elfeledettnek tűnő dalát énekelve:

Espionage is a serious business,

Well I’ve had enough of this serious business,

That dancing girl is making eyes at me,

I’m sure she’s working for the K.G.B.

Moonlight and vodka, takes me away,

Midnight in Moscow is lunchtime in L.A.

Moonlight, a stalker visszatért az életbe.

3

– KI AZ?

A hang nagyon halkan csendült, de Moon így is meghallotta, és megdermedt, nem sietett továbbhaladni. Azt nem lehetett kivenni, ki beszélhet a ködben, még a sziluettje se látszott, és ez azt is jelentette, Moonlight sem látható. Vagyis az ismeretlen a hangra reagált. Már persze ha valóban emberről van szó.

– Vadkan – kiáltotta kicsit hangosabban a láthatatlan –, ha te vagy, válaszolj! Vagy lövök.

A hang most már felismerhetővé vált, és Moon megengedte magának a lazítást.

– És ha válaszolok, de nem én vagyok Vadkan, akkor mi lesz? – kérdezte gúnyosan a ködtől, és előrelépett.

A beszélő alakja sűrű, elmosódott foltnak tűnt. Még néhány lépés, és tisztán kirajzolódtak egy férfi körvonalai. A földön ült egy kidőlt fatörzs mellett, hátizsákját maga mögé rejtve, jobb lábát előrenyújtva. Másik lába behajlítva. Térdén gépkarabély. Mellette Moon ismerős VAL-ja. Két lépéssel odébb csökevényes, félig kialudt tábortűz pattogott.

– Snake, te nyavalyás! – vigyorodott el Moonlight. – Hogy én mennyire örülök, hogy látlak!

A sápadt, szakállas, mikulásszerű arcon örömteli felismerés villant.

– Annyiszor kértelek már, hogy ne nevezz Snake-nek.

– És hogy parancsolod, hívjalak inkább, „nem Snake”-nek, bátyó?

– Hívj Kígyónak! Vagy elfelejtettél oroszul? Szerencsétlen flótás.

– Pont, mint te – legyintett rá Moon a legkisebb rosszindulat nélkül, és közelebb lépett.

Snake betegnek, fáradtnak és elgyötörtnek tűnt. Szakálla csapzottan lógott. Előrenyújtott jobb lábát térd fölött átkötözte. Úgy tűnt, testén a kötés az egyetlen tiszta rongydarab. De azt is elsötétítette egy jól kivehető véres folt. Nem túl nagy.

Moonlight leült egy közeli fahasábra.

– Ennyi az egész? – biccentett a kötés felé.

– Ez nem elég neked? – hördült fel meglepetten a szakállas. – Bár érthető, nem a te lábad.

– Hülye vagy, Snake. Úgy tűnik, Mogorva nagyon ideges volt, mikor meghúzta a ravaszt. Különben láb nélkül hevernél valahol. Mennyire súlyos?

– A combomat átvitte – motyogta dühösen a szakállas. – Csont nem sérült, és az erek is épnek tűnnek.

Moonlight furcsálló arckifejezéssel pillantott a sebesültre. Snake-nél csak neki jutott több szerencse, hogy kézzelfogható egészségkárosodás nélkül keveredett ki az anomáliából.

– Burokban születtél. Ki kötözött be?

– Ki lett volna? Sok embert láttál erre? Én voltam. Elkötöttem érszorítóval, kimostam, bekötöztem. Meg persze beadtam magamnak mindent, ami kéznél volt. Az összes szemetet széthajigáltátok. Csak a fegyvereket vittétek el. A szeméttel, a gyógyszerekkel és más ostobaságokkal Volgát lehetne rekeszteni. Akár boltot is nyithatnék belőlük.

Moon felállt a farönkről, és felvette automatáját a földről. Igen, ezt a VAL-t tartotta a kezében aznap reggel, de azóta mintha egy egész élet eltelt volna.

– Lőszer nincs hozzá – figyelmeztette komoran Snake. – Mocorgott valami kis sunyiság a ködben, és az utolsó ólmot is beleküldtem. Úgyhogy csak egy kalas jut kettőnkre. És két pisztoly eldugva.

Moon bólintott, és félretette a hasznavehetetlen VAL-t. Egy automatának, legyen bármilyen különleges is, lőszer nélkül semmi haszna. Itt senkit sem lehet a fegyverek puszta látványával megijeszteni. Ha akarsz valamit, tüzelj! Semmi vágyat sem érzett plusz vasat cipelni magával, pedig egy ilyen ritka fegyvert nagy hülyeség félredobni.

A tűz már nem is égett, épp csak parázslott. Az elszenesedett tűzrevaló füstgomolyagokat eregetett. Tűzifa nem volt készleten, kivéve azt a korhadt farönköt, ami mellett Snake ült.

– Megyek, gyűjtök egy kis tűzifát – határozott Moon. – Te csak üldögélj addig!

– Miattam ne aggódj, nem megyek sehová – horkant fel a szakállas.

Miközben a ködben bolyongott tűzrevalót keresve, szinte teljesen besötétedett. Halálosan vonakodott az éjszakát a Zónában tölteni, főleg ebben a ködben, melyről még maga az Ördög se tudná, mire számítson. De egyszerűen nem volt más lehetősége. Átsétálni a Zóna éjszakai ködén egyenesen öngyilkosság. Egy sebesülttel a nyakán meg pláne.

Na jó, túléljük az éjszakát, aztán meglátjuk. A lényeg, hogy Snake ne szedjen össze valami fertőzést. Az éjszakázás akár a lábába is kerülhet. Láb nélkül a Zónában, az nem élet. De még a Zónán kívül se.

Moon próbált nem gondolni se a múlttal, se a jövővel, se más egyéb olyan kategóriákkal, melyek szükségtelen fantáziálásokat táplálnak, miközben kezdte újraéleszteni a tüzet. Hülyeség a múltban vájkálni. A jövőt jósolgatni meg naivitás. A legfontosabb az alapvető dolgokról gondoskodni. Míg a keze dolgozik, legalább nem másznak elő a fejében mindenféle hülyeségek, vagyis ismét hasznosan foglalja el magát.

Snake még mindig a farönk mellett ült, és szenvedett. Vagy a tétlenségtől, vagy átlőtt combja fájdalmától. Vajon hogy a fenébe jutott el idáig egyáltalán, ha, amint mondta, mindenki magára hagyta? Bár, igaz, törött lábbal is lehet futni vagy száz métert, meg van, aki törött gerinccel is képes felmászni a fára. A fájdalom okozta sokk már csak ilyen.

A tűz halkan pattogott a sötétben. Két felbontott bádogdoboz állt a szélén, valami konzervált vacakkal. A címkén „Töltött káposzta” állt, de tartalma egyáltalán nem hasonlított feltekert káposztára. Hát, a konzervek a világon mindenütt konzervek. És úgy is néznek ki, mint a konzervek, nem úgy, mint a címkéjük.

Míg Moon a tűzzel és a konzervekkel babrált, Snake újabb adag fájdalomcsillapítót nyomott a combjába, és most épp élvezte az életet. A fájdalom láthatóan kissé alábbhagyhatott, a szakállas férfi kérdezősködni kezdett.

Moonlight kelletlenül válaszolgatott. Mit is mondjon, ha egyszer maga sem tudja még a felét sem. És amit tud, az se túl kellemes.

– Vagyis Kárász nincs többé – mondta a szakállas elgondolkodva.

– Snake, én magam vágtam el a torkát ezzel a kezemmel – mutatta fel balját Moon. – Gondolod, van élet ezután?

– Nem tudhatom, te voltál ott. Neked kell tovább élned vele.

– Én nem magamról beszélek – csattant fel Moon. – Kárászról. És meg se próbáld cseszegetni a lelkiismeretemet! Amikor meg akarnak ölni, és a túlélés a tét, nem kérdezgetjük a lelkiismeretünket.

– Kár érte – motyogta Snake elgondolkodva. – Persze seggfej volt, de a viccei szórakoztattak.

– A viccei szakállasak voltak, ő maga meg egy szemétláda – csattant fel Moon. – Amúgy meg mi történt, hogy ilyen hirtelen elkezdted sajnálni Vászka bandáját?

Vadkan Vászka neve hallatán Snake felélénkült.

– Ő hol van?

– Ugyanott, ahol a bandája – motyogta Moonlight.

Nem akart az emlékei között kutakodni. Az a nap mozgalmas és igencsak kínos volt. Nem volt benne semmi lelkesítő, csupa rothadás az egész.

– Őt is te intézted el? – faggatta a szakállas.

Moon megrázta a fejét, és elkezdte előkotorni a tűzből a felmelegített konzerveket.

– És mi van Mogorvával meg azzal a kölyökkel?

– Elmentek… A fene!

Moon elrántotta a kezét, és dühösen rázogatni kezdte megégett ujjait.

– Amikor utoljára láttam őket, élve és egészségesen indultak tovább. Szóval, ha nem tévedtek el nagyon, bekaptak fejenként két és fél decit, és most Mogorva kamrájában alszanak.

Óvatosan felemelte az egyik konzervet, és átnyújtotta Snake-nek. A másodikat magához vette, és vágyakozva nézte a „töltött káposztát”. Nem volt éhes, de semmi kedve sem volt egész éjjel tétlenül ücsörögni. Az ősz kívülről nem melegíti, legalább a hasát töltse meg valami meleggel.

– A Négyes Reaktorblokkhoz tartottak – folytatta a kíváncsiskodást Snake.

– Figyelj! – dühödött fel Moon. – Te odamennél azok után, ami tegnap történt, gyakorlatilag fegyvertelenül?

– Én egyáltalán nem mennék oda, soha – legyintett Snake.

– És mit gondolsz, Mogorvának teljesen elment az esze? Visszamentek. A Szolgálat bázisára.

Vagy talán nem is – villant át fején. – Ki tudhatja, mi jár Mogorva fejében? A másik ember lelke mindig maga a rejtély.

De nem akart erre gondolni. Snake még mindig a földön ült a rönk mellett, épp csak a polifoam matracát csúsztatta be a feneke alá. Késsel kikotorászta a konzerv tartalmát, és ahogy a szájához emelte, úgy tűnt, ízlik neki.

– Na szóval – foglalta össze a szakállas a dolgot, kését nyalogatva –, négyen a túlvilágra mentek, ketten meg haza. Mi meg veled…

Elhallgatott, és felkuncogott, mint aki rájött valami meglepőre.

– Jó kis portya volt. Tizennyolc srácból csak mi ketten maradtunk – dünnyögte a szakállas.

– Nem, az nem lehet – rázta meg a fejét Moonlight.

Úgy mozgatta az orrát, mint aki szimatol valami után, csak nem tudja, mi után. Végül jobb híján megragadta a konzervdobozt, és elkezdte ütögetni kése tompa élű oldalával. És dalra fakadt:

Sajnálom, segítség nem jön,

Erősítést nem küldenek,

Már csak ketten maradtunk,

Mi aztán jól megszívtuk.

Minden testvérünk halott,

Lőszerrel is szarul állunk,

De tartjuk a frontot,

Végsőkig harcolunk.

Snake tátott szájjal hallgatta, közben ernyedten leeresztve a konzervdobozt. Moon gyakran énekelt, és állandóan provokatívan. Hogy miről, az mindegy, dalaiban mindig volt valami mocskosság. Most viszont valami komor végzet csengett a hangjában. Ő maga pedig pont úgy nézett ki, mint egy bohóc a kulisszák mögött. Az esti műsor befejezése után. A parókát meg nem vette le, a sminket se mosta le, de az ember már egész más, mint aki az arénában harsánykodott.

A puskának annyi, nekünk is, haver,

Nincs mivel visszalőni.

Gyújtsunk hát rá, harcos testvér,

A halált nem lehet kicselezni.

Sajnálom, segítség nem jön,

Erősítést nem küldenek,

Szóval, ahogy az lenni szokott,

Jól megszívjuk mi ketten.

Moonlight utoljára megkocogtatta a dobozt, majd a feldobott és elkapott kést markolatig a földbe döfte, mint gyerekkorában, mikor „késest” játszottak. A kiürült konzerv a tűzbe repült.

– Tudod, Snake – szólalt meg Moonlight meglepő komolysággal –, van egy olyan érzésem, hogy mi magunk csesztünk ki magunkkal… Mi a fenének tartottál Vadkannal? Ne emészd magad ezzel a baromsággal!

Snake felkapta a saját dobozát, és késével oda se figyelve kapirgálta üres belsejét. Moon hallgatott, mint aki választ vár. A szakállas férfi felnézett rá, szeme megakadt a tekintetében.

– Hagyjuk, szó se essen róla! – motyogta. – Bajban voltam. Nem volt választásom.

– Szóval nem miattam – bólintott Moon. – Oké, add az automatát, és menj aludni! Én majd őrködöm. Aztán váltunk.

4

HAJNALBAN elindultak. Az éjszaka feltűnően nyugodtan telt. Csak a tűz égett le reggelre, ezért rettentő hideg lett. Vagyis tovább aludni, még ha fel is merült bennük a vágy, nem lehetett volna.

A hátizsák tartalmát kirázva, a fontos dolgokat összerakva Moonlight éberen hunyorgott és fázósan reszketett. Ám egész hamar felmelegedett. Csak fel kellett emelnie Snake-et, és megtenni vele úgy száz métert.

A szakállas viking nem volt a legkönnyebb teher, és bár minden tőle telhetőt megtett, hogy segítsen neki, Moon vállát igencsak nyomta a súlya. Kétszáz méterrel arrébb megállt. Némán leültette a sebesültet a földre, kinyitotta a hátizsákot, és csak a két pisztolyt meghagyva a lőszerrel, meg az elsősegélykészlet egy részét, a többit könyörtelenül kihajította.

– Ma nem ebédelünk – jegyezte meg tárgyilagosan Snake.

– Nahát, micsoda optimizmus! De legalább vacsorázhatsz.

Moonlight kitört fogát csattogtatva egy fűszál lédús csúcsát harapdálta. Majd dühös vigyorral Snake-hez lépett.

– Kelj fel, te sunyi alak!

A hátizsák nélkül kissé könnyebb lett a mozgás, de nem sokáig. A szakállas férfi termetes volt. És ha fordított helyzetben Moonlight ennek kifejezetten örült volna, most csak az elkínzott csend és a makacs talpalás maradt. Ami el is foglalta.

A köd sűrű, tejfehér fátyolként függött. Súlyos, nyirkos, áthatolhatatlan. A hangok a nedvességben nem terjedtek túl jól, mintha vattarétegen törnének át. Valójában még annál is rosszabbnak tűnt, mint amilyennek hangzik. Képtelenség volt tizenöt lépésnél messzebbre ellátni. A sziluettek sáros, határozatlan foltokká mosódtak.

Moon zakatolt, akár egy traktor. Légzése rég összeomlott, zihálva kapkodott levegő után. Szeme előtt sötét foltok villództak. A fűszálat is elhagyta valahol, már csak a szája szélét harapdálta egyre dühösebben.

Le akart rogyni a földre, és soha többé nem felkelni. De tudta, ha most lazít, később még nehezebb lesz rávennie magát, hogy továbbhaladjon. Ezért fogát összeszorítva számlálta lépteit.

Snake-et semmivel sem találta könnyebbnek, annak ellenére sem, hogy egy csomó fájdalomcsillapítót belenyomott a combjába. Ő eleinte próbálta valahogy kapálózva, egészséges lábán ugrándozva áthelyezni a súlypontját, hogy megkönnyítse barátja életét. De ezek a próbálkozások nagyon hamar akadályokba ütköztek. A mozdulatok nehézkessé, fájdalmassá váltak.

Végül nem bírta tovább:

– Figyelj, hagyj itt! – szólalt meg basszus hangja. – Ne cipelj! Menj egyedül! Juss el az emberekhez, keress valakit, és gyertek vissza!

– Egy frászt – zihálta rekedten Moon. – Hol találnék neked bárkit is? És téged hol talállak meg utána?

– A sötétség mélyén.

– Hülye vagy.

Az utolsó mondat meglehetősen súlyosan hangzott, ezért mindketten elhallgattak. A lépések halkan pufogtak, valami pedig, pont ezekkel a lépésekkel együtt, fojtottan csörömpölt, csilingelt a ködben. Aztán a mozgás abbamaradt, minden elnémult. Csak a nehézkes, kimerült légzés hallatszott.

Moon segített a szakállasnak leülni, és ő maga is mellé rogyott.

– Tartunk egy kis szünetet, és továbbmegyünk – magyarázta.

– Tudod te egyáltalán, hogy merre tartunk?

Moonlight habozott. Még magának se akarta beismerni, hogy minden tájékozódási pontja, ha volt is valaha, már rég elveszett.

– Csak három lehetőségünk van – mondta közömbösen. – Vagy visszamegyünk a szolgálatosokhoz, vagy elmegyünk Pripjatyba, vagy a szabadságosokhoz. Errefelé nincs más. Valamelyiket előbb vagy utóbb csak elérjük.

– Vagy meghalunk – mondta Snake filozofikusan.

Vagy odaérünk, és ott halunk meg – gondolta Moon, de hangosan nem mondta ki. Csak felnyögött, mikor felállt.

– Kipihented magad? Induljunk!

– És mit mond a kézi masina? – mordult fel a szakállas. – Nézted már a térképet?

– Okoskodsz, mi? A navigátor itt nem működik. Szóval indulás! Ha elég hosszan megyünk mindig ugyanarra…

A lélegzete elakadt, ahogy vállára vette a szakállas testét. Snake felszisszent a fájdalomtól. Igen, felállni akkor is nehéz, ha egyáltalán nem áll a sérült lábára.

A test sajgott és ellenállt. Nem akart elindulni, ekkora súlyt cipelve magán. Követelte, hogy gondolja újra, és szabaduljon meg a többlettehertől. Moon már rég feladta a lépések számolgatását, csak abban reménykedett, hogy egyenes vonalban mennek, nem körbe-körbe. Csak kijussanak a ködből. Teljesen mindegy, hol, csak jussanak ki.

– Ha sokáig mész egy irányba, előfordul, hogy nem érsz oda, és vissza kell fordulni az úton – viccelődött vidáman Snake, akit érezhetően még mindig kísértett az utolsó mondat.

Moonlight megállt, és nyelt egyet. A torka kapart.

– Snake – motyogta bosszúsan –, jó csipkelődni? Legyen elég!

Valahogy csak sikerült egyenesen haladniuk. Mikor már a lába feladta a mozgást, és teste is csak annyit követelt, rogyjon össze, és többé hozzá se érjen, a köd mintha kezdett volna veszíteni a sűrűségéből.

Először azt hitte, csak illúzió, de több tucat hihetetlenül nehéz lépés után szinte biztos lett benne, hogy valóság. És kicsit később megérkezett az örömteli felismerés is: a legrosszabbján már túl vannak.

– Ennyi, kiértünk – állt meg Moonlight újabb másfél száz méter után.

A köd szinte teljesen feltisztult. A tejfehér fátyol mögöttük maradt, és a táj előttük, bár nem volt teljesen tiszta, több száz méteren át egész tűrhetően kivehető volt.

A távolban egy domb, rajta lebbenő, piszkos-sárga levelű bokrok. Kiszáradt fű. A sivár őszi táj már csak a létezésével is boldoggá tette. Ha csak egy napig kell a környezet látványától teljesen elzárva élned, bármilyen tájképnek megörülsz.

Hihetetlen megkönnyebbüléssel leült, vagyis inkább majdnem leejtette Snake-et, és ő maga is mellé esett. Már csak annyi kéne, hogy a PDA-t bekapcsolva váratlanul rátaláljon a hálózatra. Valahol bal felé Pripjaty lehet, elöl pedig ott kell lennie a Szabadság bázisának. A szabadságos törvényen kívüliek ugyan nem a legjobb társaság, de szobaszerviz hiányában a portásnál is el lehet aludni.

Fáradtsága alábbhagyni látszott. Mellkasában dübörgött az izgalom. Az ismeretlen mögötte maradt. Előtte pedig…

Felült, és letépett egy fűszálat.

Bármi is történik arra elöl, az már mind ismerős és érthető. Legyenek akár banditák, akár pszeudogigászok, vagy a Szabadság, vagy a sereg kutyái, esetleg vak kutyák, velük minden tiszta. El lehet menekülni előlük, tárgyalni velük, lelőni valakit. A lényeg, hogy minden világos, és semmi sem misztikus.

Moonlight ennél a gondolatnál megakadt és megdermedt, mint aki mennydörgést hallott. A köd ott maradt valahol mögötte, de a bajok ezzel még nem értek véget, öröme korai volt.

A fűszál lehullott a földre, és Moon sietve összekattintotta állkapcsát, mikor rájött, hogy tátott szájjal ücsörög.

– Snake! – kiáltotta halkan. – Te is látod?

– Kit? – értetlenkedett a szakállas.

– Nézz előre, háromnegyed három felé!

Snake megmozdult, aztán megmerevedve szitkozódott. Ő is ugyanazt látta.

Körülbelül kétszáz méterre előre és kissé jobbra az egyik domb mellett, a bokrok mentén törékeny alak lépkedett. Egészen emberinek tűnt, csak hát… gyereknek. Ami itt egyáltalán nem volt lehetséges.

A fiú azonban aligha törődött saját létezésének lehetetlenségével. Bár kissé feszültnek és merevnek tűnt, olyan magabiztosan és nyugodtan lépdelt, mint aki hosszú hónapok óta, nap mint nap bejárta már ezt az útvonalat.

– Mivel te mutattad nekem, nem lehet hallucináció – motyogta Snake. – Felmerül a kérdés: akkor meg mi…

– Szerinted?

– Talán valami lény álcázza magát, hogy odacsábítson. Vagy az agyunkba férkőzött, átvette az irányítást, és vicces képeket mutogat nekünk.

Moonlight bizonytalanul megrázta a fejét. Neki is ez volt az első gondolata, de gyorsan elhessentette. Egyrészt, egy irányító jelenlétét lett volna ideje megérezni. Talán. És ha nem is, még ott volt a „másrészt”.

Másrészt pedig a fiú léptei nem gyermekiek voltak. Inkább stalkeresek. Összeszedettek, óvatosak. A fiú elég gyorsan haladt, láthatóan tényleg jól ismeri az utat, ám mozdulataiból érződött a feszültség, és az, hogy minden történést elemez maga körül. Moon erősen kételkedett benne, hogy bármelyik irányító képes lenne ilyen képeket ültetni két stalkerbe is. Ahhoz túl bonyolult és részletes. Abban pedig száz százalékban biztos volt, hogy semmiféle csúfság nem tud kisfiúként reinkarnálódni.

Ha a csavargóknak a tábortüzek körül előadott valamennyi meséjét elhinnénk, a Zónában sokkal több, magát másnak mutatni képes mutánsnak kellene lenni, mint amennyit a tudósok eddig kategorizálni tudtak. Ám az efféle „álcák” hamisítványai általában eléggé elnagyoltra sikerednek. Rendszerint csak a zöldfülűek veszik be az ilyesmit. Persze előfordult már, hogy tapasztalt stalkereket vertek át velük, de ritkán, és lesötétített szobákban. Napvilágnál csak a nagyon hiszékenyek vásárolnának meg egy hamisítványt. Ilyenekkel pedig nemigen találkozol a Zónában.

A fiúcska nem túl gyorsan, de határozottan távolodott.

– Mit csináljunk? – törte meg a csendet Snake. – Esetleg eresszünk bele egy fél tárat a biztonság kedvéért?

Moon megvonta a vállát. Az ajánlat észszerű volt, de a gondolat, hogy egy gyereket kellene lelőnie, valahogy taszította. A lőszerkészletük se volt túl nagy.

– Beleereszteni – motyogta. – Lövöldözhetnéked van, vagy mi? Vagy arra gondolsz, később kizsebeled, és előtúrsz belőle két tárat a kalashoz?

– Te mit javasolsz? – kérdezte incselkedve, Moon hanglejtését utánozva a szakállas.

Moon a fiúra pillantott. Az épp lefordult az ösvényről, és beugrott a bokrok közé.

– Ülj nyugodtan, gyors leszek – döntötte el, még mielőtt Snake-nek eszébe jutott volna bármi, és az automatát megragadva talpra ugrott.

– Elment az eszed?! – háborodott fel a szakállas.

De Moonlight már nem is hallotta. Vagyis inkább úgy tett, mint aki nem hallja. Sietős léptekkel a bokrokhoz ment, melyek mögött a kisfiú eltűnt. Moon mértékével nézve még óvatosan is. Futni természetesen nem futott, de mindig úgy tartotta, a kockázatvállalás nemes ügy, aki nagyon óvatos, és sosem kockáztat, az a végén sem pezsgőt bont, helyette bánatosan nyeldesi a maradék vodkát. És hát Moonlight sem közömbös, sem elfogult nem volt a zöldhasúakkal szemben.

A domboldal tiszta volt. Se anomáliák, se semmi más szemétség nem látszott. Viszont miután felért a tetejére a kisfiú által néhány perce taposott ösvényen, megpillantott egy elhagyatott falut. Vagyis inkább azt, ami megmaradt belőle.

Az idő könyörtelen az emberi kéz építette dolgokhoz. Az összes, a múlt század végéig ide épült dolog düledezett már. Az emberi gondoskodás, karbantartás nélkül az épületek elsorvadtak és meghaltak. A vad természet lassan széthordta, amit az ember magára hagyott. A kerteket felverte a gaz, benőtték a fiatal fák. A házikók omladoztak. Az ablakok feketén tátongva vigyorogtak törött üvegszilánkjaikkal. A kerítések korhadoztak, itt-ott már csak esőtől elszürkült deszkadarabok lógtak a rozsdásodó fémkeretek maradványain.

A halott táj egyetlen élő részlete a kisfiú volt. Kifejezetten gyorsan megtalálta. A gyerek lassan lépdelt, de már közel járt a legközelebbi házakhoz.

Talán álca? Tényleg egy csali lenne? Vagy hallucináció? Moon felemelte az automatát, és élesen füttyentett. A kisfiú láthatóan összerezzent a váratlan, éles hangra. Nem, egy ostoba mutáns, legyen bármilyen fejlett is, képtelen lenne ilyen árnyalatokat utánozni. Még az irányítók sem ismerik ennyire részletesen az emberi reakciókat, nemhogy a röfik. Vagy ismerik? Ez percről percre egyre érthetetlenebb.

A kisfiú megfordult, és komoly értetlenséggel nézett Moonlightra, mintha pont ugyanezek a gondolatok foglalkoztatnák, csak őt a stalkerrel kapcsolatban. A józan ész arra késztette Moont, hogy emelje fel a kalast, nyomja meg az elsütőbillentyűt, és eressze bele az utolsó ólmot is a fiúba, de valami visszafogta. És nem valami szentimentális puhányság. A Zónán kívül persze nem szép gyerekekre és nőkre lőni. Itt viszont nagyon is szükséges lehet, mert az első és második robbanás között itt csámborgó idióta turistákat leszámítva, 1986 óta erre sem gyerekek, sem nők nem tartózkodtak. Nem voltak és nem is lehettek. Ám valami mégis visszatartotta attól, hogy meghúzza a ravaszt.

Moon szitkozódva leeresztette a fegyvercsövet, igaz, a biztonsági zárat nem kapcsolta át, és bármelyik pillanatban készen állt felrántani és tüzelni.

– Hé, kölyök! – kiáltotta oda nem túl hangosan. – Hogy kerülsz ide?

A kissrác hitetlenkedve nézte, és nem válaszolt. Hallgat! Nem tud beszélni – futott át Moon fején. – Szóval tényleg mutáns, nem egy kisgyerek. Honnan is kerülne ide egy gyerek?

Moonlight az elsütőbillentyű megnyomására készen felemelte a gépkarabélyt, de a fiúcska ahelyett, hogy rávetette volna magát, ahogy azt bármelyik itteni lény tette volna, hátrált, megpördült, és a házak felé iramodott.

Mivel nem marad ideje rálőni, a stalker ismét káromkodott, bizonytalanul tétovázott, végül követte. Egy mutáns nem menekülne. A félelmet bármelyik mutánsnál elnyomja az éhség és az agresszió. Legalábbis ő, pedig már évek óta tapossa a Zóna földjét, még sosem látott olyan lényt, amelyik elfutott volna egyetlen ember elől.

A kisfiú most gyorsabban haladt, így Moon a távolságot nem tudta csökkenteni maguk között. Futni tényleg nem lehet. Az nagy hülyeség lenne. Már az is az őrület csúcsa, hogy egy tíz év körüli gyereket üldöz a Zóna közepén, de futni…

Ráadásul fáradtságtól már sajgó teste minden élesebb mozdulatnál felhívta a figyelmét önmagára.

A törékeny alak eltűnt a legközelebbi ház sarka mögött.

Vagy mégiscsak egy csali? A francba, a bizonytalanság kifejezetten kellemetlen. Mindig. Mindenhol. Itt pedig még elképzelni se lehet nála rosszabbat.

Moon odaért a félig elkorhadt kunyhóhoz, és kilépett a sarka mögül.

Itt ritkás köd honolt. A leghétköznapibb, egyáltalán nem olyan áthatolhatatlan és rémítő, melyből épp hogy kiszabadultak. A kisfiú előrébb tartott az utcán néhány háznyival, és továbbhaladt. Gyorsan. Majdhogynem futva.

Szóval nem fél. És ez mit jelent? Bármit. A kisfiúcska akár itt is élhet, és pontosan tudja, sehol semmi veszély. Vagy pontosan ismeri a veszélyes helyeket, és egyszerűen kikerüli azokat. Ahogy az is lehet, hogy a kisfiú nem is egy kisfiú, és minden veszély az ő oldalán áll. Vagy hogy a kisfiú egyáltalán nem is létezik, amit lát, az valami, egy telepatikus képességekkel rendelkező lény által az agyába ültetett ostobaság. Vagy csak egy anomália generálta hülyeség. Hisz ott a ködben egyik társa még egy nőt is talált, vele töltötte az éjszakát, és kész lett volna bejelentkezni hozzá állandó lakosként.

– Kishaver – kiáltotta Moon, de a kölyök nem fordult meg.

A kisfiús hát ruganyos léptek ütemében vibrált a sűrű gaz tetején. Akár le is lehetne kaszálni a fűvel együtt. A srác egyszer csak megbotlott, és hasra esett a derekánál is magasabbra nőtt zöldesbarna szárak között. Moonlight ösztönösen a segítségére indult, de nem volt rá szüksége.

A fiúcska felbukkant a hervadó őszi gazban, megfordult, és megpillantva az őt üldöző stalkert, elrohant oldalirányba, az egyik ház sötétlő sarka felé. Moon nem sokkal maradt le mögötte. A környék meglepően tiszta volt. A doziméter még csak nem is villogott. Bár itt léteznek olyan helyek is, ahol még önmagadban sem bízhatsz, az agytól és intuícióktól mentes felszerelési tárgyakról meg szó se essen.

A ház körül, melyet a fiú célba vett, szintén mindent elborítottak a növények. A kissrác ügyesen manőverezett a fiatal hajtások között. Olyan tempóban rohant a lakatlan kunyhó sötétre színeződött falának másik vége felé, hogy Moon szinte irigyelte.

Ott a fiú hátranézett, és fürgén eltűnt a sarok mögött. Mire Moon is odaért, a gyereket már nem lehetett látni. Csak a becsapódó ajtót, egyértelművé téve, a fiú oda vette be magát.

– Micsoda seggfej – mormolta Moonlight.

Talán érdemes lenne megfordulni és elmenni innen, míg nem késő. De valami mágnesként vonzotta a fiú nyomában. Nem a kíváncsiság, és nem is valaki más akarata. Lába szinte önkéntelenül vitte a bejárathoz.

A lépcső megnyikordult. Moon megfogta a hideg, nedvességtől átitatódott fakilincset, és maga felé húzta. Csikorgás.

A folyosó tökéletesen üres volt, ő pedig belépett a házba.

Odabenn sötét fogadta. A fény csak a részben szakadozott rolók takarta ablakokon át jutott be a szobába. Sehol semmi életjel. Ha volt is itt élet valaha, az valamikor nagyon rég lehetett. Mára csak az üresség maradt. Meg a felborult bútordarabok és a szeméthalmok a padlón.

Moon megtett egy óvatos lépést, majd még egyet. Körülnézett, előrement a szoba közepe felé. Valami megroppant a talpa alatt. Tekintete villámgyorsan lefelé fordult, és felfedezte a csúf hang forrását. Egy régi gardróbszekrény ajtaja hevert a padlón apró törmelékdarabokkal borítva, belsején tükörrel.

Az üveg homályos volt, és vastag koszréteg borította. Moonlight súlyos csizmájának sarka alól hosszú, kanyargós repedések futottak rajta szét. Ám a koszon és szeméthalmokon át utat törő tükörképében volt valami szokatlan. A stalker letérdelt, és tenyerével szétkotorta a hulladékot. Egy rozsdás fenekű vízforraló zörömbölt félregurulva. Még mindig nem értve szorongása okát, a koszréteget letörölve és hagyva saját képét a maga teljes pompájában megjelenni, végighúzta ujjait a tükör felületén.

Keze megremegett. Moon megdermedt. Az elsötétült tükörből határozott tekintetű, korántsem vidáman pirospozsgás, fiatal, erőteljes férfi nézett vissza rá. Igaz, mikor nincs körülötte senki, a vidámságra nincs is semmi szükség. Másvalami rémítette meg. A gondosan nyírt patkóbajusz teljesen kifehéredett. Tegnap még sötétebb volt, mint az éjszaka. A stalker reszkető ujjai megérintették állkapcsát. Keze ideges kapkodással rántotta le a bandanát. A khaki színű rongydarab alól kócos tincsek bodorodtak elő. Fehérek, akár a meggyfa virága.

Moon lassan visszahúzódva talpra állt. Kiderült, hogy az ismeretlen anomáliával való találkozás nem csak úgy megtörtént. Nyomot is hagyott rajta. A szürkéllő tincsek emlékeztetőként hatottak. És csak az ég tudja, mi történt még a szervezetével, miután…

Ujjai szinte belesüppedtek halántékába, miközben masszírozta őket. Elkezdte fütyülni a „Moonlight and vodká”-t, de félbehagyta. A tükörkép, bár Moon már nem nézte, könyörtelenül ott maradt a szeme előtt. Ekkor eszébe jutott az előző napi érzés, ahogy az érzékek teljes elvesztése után tudata tehetetlenül sodródott abban a saját gondolatain és emlékein kívül semmiféle jellemzővel vagy mértékkel nem rendelkező ürességben. Meg az átlátszó, párából szőtt ikerpárja is, amitől valami megrándult rémülettől felhevült mellkasában.

Mit csinált? Visszatért abból a világból. A sors adott neki egy újabb esélyt, és az ilyesmi csak egyszer adatik meg egy életben, és nem is mindenkinek. A Zóna visszaadta már gyakorlatilag elveszített életét. Ő pedig ahelyett, hogy elgondolkodott volna az ajándék értékén, azonnal rohant, hogy semmibe vegye. Balfék.

Moon minden ostobaságát belesűrítve, belerúgott egy, a közelben heverő fémtárgyba. A teafőző kifordult a lába alól, és oldalra gurult.

– Add át lelked a teremtődnek! – kezdte a fémdarabot követve, majd elhallgatott.

Ott a sarokban, amerre a fémedény gurult, hátát a falnak támasztva ácsorgott a kölyök. A fiú szeme rémült volt. Tekintete szinte átfúrta a stalkert.

Nem, ez nem egy mutáns. És nem is egy másik mutáns vetítette hallucináció. Csak hát, akkor mi a fene?

Moonlight megtett egy óvatos lépést előre. A kisfiú háta csak még erősebben nekinyomult a falnak.

– Védjetek meg! – mondta alig hallhatóan, és szeme a stalker mögé fordult.

Hogy kitől kellene megvédeni a kisfiút, és kiknek, Moonnak nem maradt ideje kitalálni. Még csak megfordulni sem. Erős csapást kapott a tarkójára. Fájdalom dübörgött végig a koponyáján, mintha valami felrobbant volna odabenn. Fülébe elnyújtott csendülés hasított.

Aztán a szoba teljesen elsötétült, ő pedig a földre zuhant.

5

A FENÉBE… Szólított valaki? Valami szarság takarja az arcát. Elsőként a fájdalom érkezett. Tompa, kínzó, elkedvetlenítően monoton. Belevette magát a tarkójába, és sehogy sem szándékozott távozni, hosszú és kínos együttélést ígérve. Majd egész teste is ráhangolódott.

Moonlight nem bírta tovább, és szemét ki sem nyitva felnyögött. Válaszul megérkezett a hang. Ismerős basszus, és azt kérdezte:

* * *

– Magadhoz tértél, káoszhozó?

– Valamennyire. – Hangja bár vonakodva, de mégiscsak engedelmeskedett.

Moon kinyitotta a szemét. Nem abban a szobában voltak, ahol fejbe verték valamivel. Itt szorosan bezárták, de még be is deszkázták az ablakokat. Az ajtó zárva. A bejárat közelében, a rozoga tetőn át szűrődött be némi fény. A félhomályban azonban véget is ért rögtönzött börtönének és annak a helyiségnek a hasonlatossága, ahol leütötték.

Itt nem volt szemét. Egyáltalán semmi se volt, csupán két vaságy, melyek egyikén Snake feküdt. Moonlight valami miatt a padlón hevert.

Szakállas társa boldogtalanul nézte. Miért is lenne boldog? Igaz, sérült lábán friss a kötés, de az ismeretlen gondoskodásának jelét ellensúlyozták a bilincsek, melyekkel az ágyon fekvő szakállas férfit ugyanannak az ágynak a támlájához rögzítették. Ráadásul úgy, hogy még ha sikerülne is felkelnie valahogy, eléggé kényelmetlen pozíciót kelljen hozzá felvennie.

– Hol vagyunk? – tápászkodott fel Moon nehézkesen a padlóról, és odavonszolva magát az üres priccshez, rárogyott a csupasz fémhálóra. Az őskori ágy megnyikordult. A drótháló feszesen pendült. Legalább egy matracot dobhattak volna rá.

– Bezárva – felelte Snake filozofikusan.

Moon a hátára fordult, és lehunyta a szemét. Fájt a feje, és e fájdalomnak nem látszott a vége.

– És ki zárt ide minket?

– Honnan tudjam? – dörmögte a szakállas. – Te elmentél. Ők jöttek. Meghívtak látogatóba. Én vissza akartam utasítani, de nyolcan voltak, mind fegyveres. Én meg láb és lőszer nélkül, így kénytelen voltam elfogadni a meghívást. Aztán bevonszoltak téged. A felvarróik olyanok, mint a Szabadság bunkóié.

– Miért bunkók? – Moonlight kinyitotta a szemét, és meglepve szakállas társára nézett. – Neked mi bajod a szabadságosokkal?

– Egy igazi stalkernek szabadúszónak kell maradnia – válaszolta ő mély meggyőződéssel. – Csak a tökfejek járnak csapatostul.

– Na-na – vigyorodott el Moon, és visszadőlt a hátára.

A fájdalom ismét éreztette magát, ettől összerezzent.

– E nézeted miatt vagy az ágyhoz bilincselve?

Snake dühösen szipogott, és bosszúsan fogadkozott:

– Kapsz a pofádra.

– Rövid a karod – vigyorodott el Moonlight komoran. – Meg, mint kiderült, a fejbeverést egész jól viselem.

– Mi történt a fejeddel?

– Tarkón vágtak. Nem puskatussal, és nem is valami súlyosabbal. Az eredmény alapján valami fadarabbal.

– Én nem a tarkódról beszélek – magyarázkodott Snake. – Peroxidban fürödtél?

– Ja, hogy arról… Az idegesség. Tudod, van, aki ijedtében teleszarja a nadrágját, másnak meg kicsit megőszül a haja. Amúgy a hajam pont olyan, mint a bajszom. Hogyhogy tegnap nem kérdeztél rá a bajszomra, vagy nem vetted észre?

– Szokás rákérdezni az ilyesmire? – húzta össze a szemét a szakállas.

– Miért ne? Neked meg mi bajod?

– Menj a fenébe! – duzzogott a szakállas, és befordult a fal felé.

Snake ezúttal hosszasan megsértődött. Vagy legalábbis már nem zaklatta tovább a kérdéseivel, és ez jól is jött, mert a feje irgalmatlanul fájt.

Több mint egy órán át hallgattak. Moonlightnak majdnem sikerült el is szundikálnia, azzal a gondolattal vigasztalva magát, hogy mikor felébred, már biztosan nem fog fájni a feje. Csúf, fémes csikorgás rángatta ki félálmából.

Moon kinyitotta a szemét, és könyökére támaszkodva felemelkedett. A hang az ajtó felől jött, odakinn valaki nyilván a régi, még valamelyik cár idejében beépített zárat piszkálta.

– Ez meg mi?  – szólalt meg Snake.

– Egerek szaladgálnak, bácsikám – kántálta Moonlight undok vigyorral.

Snake szipákolt. Hadd szipákoljon! Végtére is, a jereváni rádió zsidó kérdésekre nem válaszol.

A zár végre kattant egy utolsó fordulattal, az ajtó pedig felpattant egy, az akadozó zárszerkezet miatti haraggal megnövelt erejű rúgástól. Az ajtószárny a falnak csapódott. Odafentről por és valami furcsa, régi szemétféle hullott alá, melynek összetételéről Moon még csak gondolkodni sem akart.

A küszöbön egy fiatal, talán húsz év körüli szeplős kölyök állt, szigorú képpel, kezében két tálkával.

Moonlight felült az ágyon, és a kölyökre nézett, próbálva felmérni, mi történik a háta mögött. Odakinn, az árnyékokból ítélve legalább két további gengszter maradt, így az ötlet, hogy homlokon vágja a vörös hajú ipsét, és elfut, már azelőtt elbukott, hogy komolyan felmerült volna. Hogy is futna ezzel a szakállas ballaszttal a nyakában! Snake-et itt hagyni pedig nem lett volna stalkerhez méltó.

– Üdvözletem, kisasszony! – üdvözölte Moon vidáman a vörös hajút. – Mit fogsz felszolgálni?

A kölyök összerezzent, láthatóan küzdött a vággyal, hogy válaszoljon, de hallgatott. Szó nélkül előrelépett, és az egyik tálat Moonlight felé lökte. Ő hálásan biccentett. Ám addigra a vörös már a szakállas felé fordult. A második tálat letette a priccsre Snake mellé, és valahonnan egy kulcsot előhúzva kinyitotta a bilincset.

Háttal állt Moonlightnak. Vagy nem félt semmitől, vagy biztonságban érezte magát, vagy csak teljesen hülye volt.

A szeplős fickó eloldozta Snake-et az ágyról, majd fogta a bilincset, és a két stalkert a tálakkal magára hagyva kifelé indult. A kijáratnál megfordult, és lazán odavetette:

– Szóljatok, ha végeztetek!

– Nicsak – csodálkozott Moon –, ez beszél!

A vörös szó nélkül távozott. Az ajtó becsapódott. A félig elrozsdásodott zár ismét csikorgott.

Moonlight felkapta a tálat, és beleszimatolt a belőle áradó gőzbe.

– Krumpli – osztotta meg az információt. – Egy kevés hússal.

– Pörkölt?

– Darált hús – felelte Moon teli pofával.

Az addig egyáltalán nem jelentkező éhségérzet halálos erővel tört fel belőle. A szakállas hitetlenkedve meredt Moonlightra és a kezében tartott tálra.

– Vársz egy fél órát, hogy lásd, meghalok-e? – érdeklődött a másik. – Igazad van. Ide a te porcióddal is!

– Miért? – értetlenkedett Snake.

– Hogyhogy miért? – horkant fel Moon, akinek már alig a fele maradt a tányérján. – Legalább együnk, mielőtt meghalunk!

A szakállas férfi felkapta a kanalat, és belemerítette a krumplipürébe.

– Remélem, nem itt termesztették – mormolta halkan az orra alatt, és enni kezdett.

– Jobb, ha abban reménykedsz, a hús nem a hozzánk hasonló foglyok ledarálva – jegyezte meg halkan Moon, és elkomolyodott. – Láttad a felvarróját?

Snake bólintott.

– Mire gondolsz?

– Úgy néz ki, mint a Szabadságé.

– Pontosan. Úgy néz ki. A Szabadságén farkaspofa van, és egy felirat: CÉLTUDATOSSÁG. Ezen viszont…

– Ott a pofa – vonta meg a vállát a szakállas. – A felirat viszont hiányzik. Tényleg. Végig azon törtem a fejem, mi hiányzik róla. Lehet, hogy olcsón rendeltek egy újabb csomag felvarrót.

– Azt akár még kész is lennék elhinni, hogy a Szabadságnak nem volt pénze a feliratra – mondta Moon elgondolkodva, de úgy, hogy nem volt világos, viccel, vagy komolyan gondolja. – Ahogy azt is, hogy szorgalmas kínaiak készítették nekik valami földalatti textilgyárban. Meg hogy ezek a kínaiak nemcsak azt nem tudják, hogyan kell leírni az orosz ábécé betűit, de még csak farkast se láttak soha, a ragadozó képét pedig egy disznó és egy krokodil keresztezéseként képzelték el. De nekem valamiért még így is az az érzésem, ez nem a Szabadság. Nem érhettük el ilyen gyorsan a Szabadság bázisát. Megetted?

Snake sietve lenyalta a kanalát, és bólintott.

– Hé, kisasszony! – kiáltotta hangosan Moon. – Végeztünk!

A zár ismét fémesen csikorogni kezdett. A vörös ifjoncnak nyilván nem sok türelme van a zárhoz, ezért a zörömbölés minden alkalommal csak tovább tartott, és élesebben, idegesebben hangzott.

Miért zárta be, ha legalább hárman voltak, és amúgy se fél semmitől?

– Játsszuk le! – dünnyögte magában Moonlight, még mielőtt kinyílt az ajtó.

A szárny ezúttal nyugodtabban, felpattanás nélkül nyílt. A szeplős kölyök ugyanolyan kimért lassúsággal lépett be a kis szobába, mint korábban. Elvette a tálat Moontól, majd Snake felé fordult, neki háttal.

Ő már elhevert a priccsén, és sóvárogva meredt vörös hajú börtönőrükre.

– Megint odabilincselsz?

– Nem foglak – szólalt meg a kölyök másodszor egész idő alatt. – Ha megígéred, hogy többé nem hadonászol a kezeddel.

– Hadonászott? – élénkült fel Moon. – Többé nem tesz ilyet.

A vörös hátralépett. Nyilván úgy döntött, bilincs nélkül hagyja őket.

– Figyelj, szabadságos! – folytatta közben Moonlight. – Elfogyott a Szabadság pénze a felvarrókra? Vagy most már ti magatok csináljátok?

– Mondtam, hogy ezek kínaiak – kapcsolódott be jelentőségteljesen Snake.

A kölyök elvette a tálakat, kilépett oldalra, és hitetlenkedve nézte őket, de nem szólt többet.

– Hát, azt mindig is tudtam, hogy a kínaiak keze nem túl ügyes, de hogy egy farkast disznó formájában rajzoljanak, az…

Moonnak nem volt ideje befejezni. A kölyök szó nélkül kiment, és becsapta az ajtót. Olyan erővel, hogy a korábbi csattanások csak könnyed tapsolásnak tűntek.

– Ne csináld ezt! – szidta le Snake. – Még megsértődik itt nekünk.

{1} Hohol: az ukránok gúnyneve az oroszoknál. A kozák harcosok borotvált fején meghagyott hosszú hajtincsre utal.