Petróczki Kitti

Lujzi élete

Kecskemét, 2020.

Minden jog fenntartva.
Bármilyen másolás, sokszorosítás, illetve adatfeldolgozó rendszerben történő tárolás a kiadó előzetes írásbeli engedélyéhez van kötve.

© Petróczki Kitti 2020

© Smaragd Kiadó

www.smaragdkiado.hu
www.lujzielete.hu

E-pub: ISBN 978-615-81622-3-4
MOBI: ISBN 978-615-81622-4-1

Használati utasítás

1. Bármilyen, a könyvben leírtak és a valóság között fellelhető hasonlóság csak a képzelet szüleménye.

2. Kényesebb témák előtt felhívom a figyelmet, hogy a következő rész megzavarhatja az olvasó nyugalmát. Kérem, amennyiben politikailag, avagy vallásilag érzékeny, lapozzon tovább.

3. Szélsőséges véleményemmel nem kívánok megbántani senkit. Nem célom bárkit is meggyőzni, akár hitbéli, politikai, akár társadalmi kérdésekről legyen is szó. Ahogy én nem várom el, hogy az olvasóim egyetértsenek velem, azt kérem, engem se akarjon meggyőzni senki. Mindenkit megillet a szabad szólás joga. Nem kötelező élni vele, ám én eszközként tekintek erre. Egy eszköz: feldolgozni a feldolgozhatatlant, tanítani valamit, vigaszt nyújtani, vagy gondolatot ébreszteni.

Köszönettel:

a szerző, Petróczki Kitti

Nap mint nap elkezdődik és véget ér valami, születnek és halnak meg emberek. 1987. szeptember 13-án is épp így történt: megszülettem. Ekkor még senki sem sejtette, mennyi mindenen fogok keresztülmenni, csupán huszonhét év alatt. A szüleim nagyon várták már az érkezésemet, legalábbis azt hiszem. Apa szerint nagyon szeretetre méltó kis poronty voltam. Szerettem az embereket, és engem is mindenki szeretett. Eredetileg fiúnak vártak, de úgy gondolom, nem volt nehéz beletörődniük, hogy lány lettem. Apunak eléggé nehéz gyerekkora volt: az anyja magára hagyta őt, aminek következtében az édesapja nevelte fel. Sajnos a papám még a születésem előtt távozott az élők sorából, ráadásul önszántából. Szeretném tudni, milyen volt. Állítólag nagyon hasonlítok rá, az élénkségemet leszámítva. A szüleim, még jóval a születésem előtt, megtértek, és a Magyar Pünkösdi Egyház oszlopos tagjaivá váltak. Pár évvel később anya szülei és a testvére is csatlakoztak a közösséghez, így én már igazi keresztény családba születtem bele.

Viszonylag korán elkezdtem járni és beszélni. Érkezésem után tizenöt hónappal született életem legnagyobb riválisa, a húgom, Eszter. Már a kezdetektől teljesen más volt, mint én. Féléves korában még csak meg sem fordult. Kicsinek nagyon szerettem, de az idők során eltávolodtunk egymástól. Persze, ez nem azt jelenti, hogy nem szerettük egymást, csak ha nem volt muszáj kiállnunk egymásért, akkor inkább ellentétes oldalra álltunk. Rajta kívül van még két húgom, Olívia és Lara, és egy öcsém, Zalán. Olívia sokáig olyan volt nekem, mint a legjobb barátnőm. Neki meséltem el az első csókom, vele vitattam meg az élet nagy dolgait, és ha valaki, ő mindig meghallgatott. Larával nem igazán volt semmiféle kapcsolatom. Zalánnal – a korkülönbség ellenére – nagyon jól kijöttünk, de köztünk inkább afféle anya-fia kötelék volt. A szüleim házassága nem volt a legfényesebb. Ez állandó vitatéma volt köztem és Eszter között, mert ő mindig anya pártjára állt, én pedig mindig apáéra. Ezenkívül persze sok más vitatémánk is akadt, például, hogy kivel játsszanak a kicsik, ki takarítson, vagy kié legyen a nagyobb szoba. Húsz év alatt három helyen laktam. Először Dunaföldváron, egy panel második emeletén, aztán Németkéren, egy családi házban, amihez hatalmas kert tartozott, végül pedig Szegeden, ahol most is lakom. A költözéssel együtt jár, hogy sok embert ismerünk meg. Sok embert ismerni, sok csalódással jár. Ezeken az ismeretségeken keresztül az élet megtanít óvatosnak lenni, a naivitást elhagyni, és reálisan látni. Nos, én sokféle embert megismertem, sok mókában volt részem, és bár kijutott a kudarcból is rendesen, úgy érzem, a személyiségem hatalmas fejlődésen ment keresztül, de természetesen ezt majd Te, kedves olvasó, eldöntöd. A könyvem során egy-egy fejezetet szentelek kacifántos történeteimnek. Lehet a tetteim és érzéseim miatt szeretni, utálni, sajnálni. Már nem akarom megváltani a világot, mert megérett a pusztulásra, csak elmondani, ami elmondható. Remélem, mindenki élvezni fogja, hogy végigjárhatja velem kalandjaim rögös útját. Apa nagynénje mindig azt mondta, nagyokat kell álmodni. Én nagyokat álmodtam, és viszonylag gyorsan fel is adtam, egy kivételével. A leghőbb vágyam az volt, hogy legyek valaki. Volt, akinek sokat jelentettem, volt, akinek semmit, és olyan is, akinek fogalma sincs arról, ki vagyok. Mindemellett biztosra veszem, hogy lesz még olyan ember, akinek nyomot hagyok az életében.

***

Már kicsinek is komoly elképzeléseim voltak a jövőmet illetően, és már akkor tisztán látszott, hogy igazi vezéregyéniség vagyok. Mint azt mind tudjuk, ez nem mindig jó, főleg, ha egy kis versengési mánia is társul hozzá – viszont pont ezért lettem az, aki vagyok. Sokan azt mondták, a koromat meghazudtoló logikával rendelkezem, és meghökkenve hallgatták egyes kijelentéseimet. Mára utolért a korom, és a velem egyidősek életét élve azt érzem, amit ők, és ugyanazok a dolgok foglalkoztatnak, mint őket.

Már kislányként tudtam, mi az én talentumom. Nagyon szerettem a zenét, és nagyon szerettem énekelni. A mai napig a zene az egyetlen igazi kifejezőeszközöm. Ezenfelül, mint minden kislány, szerettem volna divattervező lenni. Mivel anyu varrónő, rengeteg anyaga volt otthon, amiket folyton magamra aggattam, és saját kollekciót alkotva belőlük, divatbemutatót tartottam. Természetesen már nem gondolom, hogy ez tehetség, inkább csak gyerekkori találékonyság. Később, amikor általános iskolába kerültem, elkezdtem rajzolni és alkotni. Sokan, főleg apu, nagyon tehetségesnek tartottak, de én nem sok rációt láttam a sok dicséretben. Nem láttam szépnek, és cseppet sem láttam tökéletesnek a munkáimat. Tudtam, mit akarok létrehozni, de nem tudtam megvalósítani. Ha valamelyik művem mégis jól sikerült, azt biztos mindig elajándékoztam. Később írni kezdtem különböző témájú verseket, de már kiadtam életem regényét is.

***

Amikor megszülettem, a családom Dunaföldváron élt. Igazán szép, Duna-parti kisváros. Épületei eklektikusak, a villanyoszlopokat muskátlik díszítik. A lakótelepről csodás panoráma tárul elénk. Az óvodában nem volt sok barátom, igazából csak kettő. A többi csoporttársam nem bizonyult méltónak a figyelmemre. Mindig kisajátítottunk egy bokrot, vagy az egyik mászóka alját, és bunkert készítettünk. Amikor valaki el akarta foglalni, mindig támadást indítottunk a hozzánk legközelebb eső tárggyal vagy terméssel, esetleg hóval. Mondhatni úgyis, hogy nem voltunk a társaság legnépszerűbb tagjai.

Az oviból hazaérve általában a tesóimmal játszottunk, vagy éppen marakodtunk. Egyszer, amikor hazamentem, anya ott hagyott, hogy vigyázzak a két húgomra. Emlékszem, Olívia nagyon beteg volt, és én úgy gondoltam, meggyógyítom, ezért levettem a szekrényből egy üvegcsét, amiben valamiféle gyógyszer volt. A következő emlékem az, hogy nagy kiabálás van körülöttem, és a tesómat elviszi a mentő. Ki kellett mosni a gyomrát. A szüleim nagyon mérgesek voltak, amit egyáltalán nem értettem, hiszen én csak jót akartam. Sokszor a mama vigyázott ránk, amikor senki nem ért rá. Megtanított leírni a nevem, sokat sétáltunk, ám a kedvenc időtöltésünk a játszótéri hintázás volt. Legalábbis nekem, mert ő lökött, én meg hintáztam. Már kicsinek is nagyon apás voltam. Ha dolgozni ment, eldugtam a cipőjét, ha hazaért, akkor meg vittem a papucsát, hogy most már jobb lenne, ha nem menne sehova. A nagyszüleim sűrűn átjártak hozzánk. Ilyenkor apával lementünk a gokarttal, amit ő készített nekem, és nézelődtünk a színes kirakatok közt. Egyszer, amikor jöttek a mamámék, bezárkóztunk az egyik szobába, és senki nem szólalhatott meg, nehogy rájöjjenek, hogy otthon vagyunk. Azt hiszem, akkor unhatták meg a szüleim a rendszeres látogatásokat. A családunk istenfélő emberekből állt, mindannyian megtértek apa barátainak hatására. Bibliát olvastunk és gyülekezetbe jártunk. Szerettem az istentiszteleteket, főleg a dicsőítést. Minden résztvevő együtt énekelt és táncolt, mint egy koncerten.

***

1992 nyarán költöztünk Németkérre. Itt találkoztam Janával, akivel azóta is barátok vagyunk. Két évig jártunk egy óvodába, és a szüleink is nagyon jóban voltak. Németkér egy kis falu, közel négy utcából áll. Gyakorlatilag mindenki ismer mindenkit. Akkoriban jöttek divatba a japán rajzfilmek, köztük a Sailor Moon. Nem igen volt rá példa, hogy akár csak egy részt is kihagytunk volna. Volt varázspálcánk, és azt játszottuk, hogy mi is különleges képességekkel rendelkező mesefigurák vagyunk. Elhatároztuk, hogy elszökünk Dunaföldvárra, megkeressük az óvodai barátaimat, mert nagyon hiányoztak nekem. Nagyon atombiztos tervet dolgoztunk ki. Mivel Dunaföldvár mindössze húsz kilométerre volt, úgy döntöttünk, gyalog fogunk nekivágni. A kertből szedünk gyümölcsöt, és éjszaka indulunk. Legalább három hónapig próbálkoztunk, de valamelyikünk mindig elaludt, míg egy reggel sikerült viszonylag korán felkelnem. Eszter is fent volt. Megkértem, hogy ne áruljon el. Köztudott, hogy félek a krumplibogaraktól, ám azon a reggelen még azok sem tudtak eltántorítani. Jana a kertszomszédunk volt, és egy krumplivetésen kellett keresztülmennem, hogy eljussak hozzá. Aznap reggel ez nem számított, ahogy az sem, hogy náluk már az egész család fent volt, és értetlenül álltak az eset előtt, hogy hajnalok hajnalán ott vagyok pizsamában, és azt akarom, hogy Jana felkeljen. Kitartóan keltegettem Janát, hogy öltözzön és induljunk, de mindhiába. Csörgött a telefon, és már vitt is haza az apukája a vállán, a kerten keresztül. Otthon anya nagyon leszidott. Tudtam, hogy csakis a tesóm árulhatott el. Úgy is volt. Anya megfenyegette, hogy nem kap reggelit, ha nem mondja el, hol vagyok. Végül sosem mentünk el Dunaföldvárra, és sosem kerestük meg az elvesztett barátaimat, de amíg élek, nem felejtem el, hogy mennyire bátor és elszánt voltam, és hogy a barátnőm velem jött volna. Amikor elballagtunk az oviból, Cecére jártam iskolába. Egyre ritkábbak lettek a találkozásaink Janával. Kora reggel indultam, és csak késő délután értem haza. Így teltek a napok, míg egy nap temetésre hívtak bennünket. Meghalt a szegedi dédi. Igazából nem is ismertem a szegedi rokonaimat, de éreztem, hogy kis családunk élete mérföldkőhöz érkezett. 1994 telén Szegedre költöztünk. Eleinte telefonon tartottuk a kapcsolatot, majd leveleztünk, és jöttek az internetes közösségi oldalak. A mai napig tartjuk a kapcsolatot. Különös, hiszen azóta teljesen más lett a személyiségünk. Jóformán nem is ismerjük egymást, mégis úgy érzem, bármikor felhívhatnám és találkozhatnék vele. A gyülekezetbe már nem jártunk, és csak a mamáméknál hallgathattuk Isten igéjét, viszont ott a bibliaolvasás, az imacsoport és a gyülekezeti alkalmak kötelező programok voltak. Szerettem náluk lenni, hiszen otthon folyton ment a kiabálás. Persze, amikor a papa hazavitt minket, rövidesen minden visszaállt a régi kerékvágásba. Emlékszem, anyám mindig úgy viselkedett, mint egy idegbeteg, ha tudta, hogy jönnek a mamáék. Egész nap takarított és üvöltözött. Amikor a nagyszüleim nálunk voltak, nem gyújtott rá, mintha attól félt volna, hogy kap egy atyait.

***

„A tél most hangosabb,

s jobban fáznak a cinegék.

A Föld fehér köntösében

szürke lett az ég.

A nap eregeti sugarát,

gyerekek ünneplőben,

mint ez a hóvirág,

minden szép!”

(Petróczki Kitti)

1994. december 29-e reggelén izgatottan vártuk, hogy a költöztető megérkezzen a ház elé. Nagyon hideg volt. Sok játékunk belefagyott a homokozóba, amit apu kőműves kalapácsával próbáltunk kitörni a jégből. Nagyon kíváncsiak voltunk az új házunkra. Elég hosszú volt az út, több mint két óra. Amikor megérkeztünk, egy zöld színű, zöld kerítéses házikó fogadott bennünket. Belépve megpillantottuk a régi bútorokat. Hazudnék, ha azt mondanám, nem csalódtam. Sokkal jobbra számítottam, meg sem közelítette nemrég elhagyott otthonunkat, de ha a szüleink így döntöttek, biztosan jobb lesz. Rengeteg új inger ért engem és a családomat. A falusi élet után a nagyváros zaja mindannyiunkat felkavart. Új iskola, új szomszédok, hatalmas távolságok a városon belül. Nagyon izgalmas, egyúttal nagyon félelmetes volt számomra ez a rengeteg változás. Nem szerettem az új iskolámat. Butának éreztem magam a városi gyerekekhez képest. Akkor még nem barátkoztam könnyedén. Mindennap kínszenvedés volt felkelni, tudva, hogy újra be kell mennem az osztályterembe, és újabb kudarcokat élek majd át. Apa nagynénje sűrű látogató volt nálunk. Sokszor hozott ebédet, szinte mindennap. Anyát ez kiborította. Mi csak Marika mamának hívtuk. Apa nála dolgozott egy kis boltban, reggeltől estig, szinte nem is láttuk. Marika mamának sikerült elintéznie, hogy felvegyenek az elit részére fenntartott általános iskolába. Az osztálytársaim ,,sznobok” voltak: gazdag szülők elkényeztetett gyerekei, akik levegőnek néztek és kiközösítettek. Nem könnyítette meg a helyzetemet az sem, hogy egy falusi iskolából kerültem a nagyvárosi elemibe. Volt egy nagyon kedves tanárom, Rita néni, aki megpróbált felkarolni. Felfedezni vélt bennem némi huzalmat az alkotás iránt. Rengeteg technikát megtanított nekem, amiknek később nagyon sok hasznát vettem. Nemigen kedveltem az osztálytársaimat, kivéve kettőt: Lillát és Böbét. Ők hasonló anyagi háttérrel rendelkeztek, mint én. Nem gúnyoltak ki azért, ahogy öltözködöm, vagy amiért nem vagyok az osztály legjobb tanulója. Másodikos koromban csalódtam először az anyukámban. Kedves Olvasó! A következő pár sor erejéig arra kérlek, hogy képzeld magad egy második osztályos kislány helyébe, aki izgatottan készült az anyák napi ünnepségre: szorgalmasan tanulta a verset, amit a tanító néni választott számára, gondosan becsomagolta a saját keze által készített ajándékot, felvette a legszebb ruháját, és várt. Rengeteget készültünk az anyák napjára, hiszen akkor még élveztük a felkészülés minden pillanatát: a verstanulást, az ajándékkészítést és a próbákat. Amikor már majdnem mindenki anyukája elfoglalta a helyét, a szívem mélyén tudtam, hogy az én édesanyám nem fog megérkezni. A tanító néninek mondtam fel sírva a versemet. Ezentúl az anyák napja számomra nem jelentett mást, mint kötelező versmondást, kiöltözve.

***

Igazi felüdülés volt, amikor megismerkedtem a szomszéd lánnyal, akivel kezdetben csak a kerítésen keresztül beszélgettünk és játszottunk. Ők voltak a bal oldali szomszédaink. A lány a szüleivel és a nagyszüleivel élt. Boginak hívták. Volt egy unokatestvére, aki sok időt töltött náluk. Az utca végén lakott egy néni, akinek volt egy nagyon helyes unokája. Abban az évben két hetet töltött a mi utcánkban. Jani velünk egyidős volt. Minden áldott nap, amikor kint volt az utcán biciklizni, kimentem, hogy láthassam. Bogi a szüleivel a Balatonon nyaralt, így ez volt az egyetlen szórakozásom. Egyik nap, amikor éppen a szokásos köreit rótta, megkérdeztem tőle, hogy mennyi az idő. Elkezdtünk beszélgetni, és egyszer csak azon kaptam magam, hogy minden nap találkozunk. A következő három napot együtt töltöttük. Rengeteget beszélgettük, szinte mindent megtudtunk egymásról. Amikor a barátnőm hazaért, bemutattam őket egymásnak. Bogi és én, mind a ketten bele voltunk zúgva Janiba. Mondanom sem kell, milyen harcok folytak közöttünk… Végül én nyertem, de nem tartott sokáig a kis románc. Bogival jóban maradtunk, de már nem tudtam megbízni benne többé.

***

A második osztály végeztével a szüleim átírattak abba az iskolába, ahova a húgom járt. Eleve nem kerülhetünk egy iskolába, hiszen ahova én jártam, az egy sporttagozatos iskola volt, a húgomnak pedig volt egy térdműtéte. Abban az évben kezdte a kisebbik húgom, Olívia az első osztályt, így logikus volt, hogy mindhárman egy intézménybe járjunk.

A szembe szomszédunk egy idős néni volt. Láthatóan nem kedvelt minket, hiszen – mint minden gyerek – mi is nagyon elevenek és hangosak voltunk. Volt két unokája, akik minden hétvégén meglátogatták. Zoé és Erik lettek a következő két barátom. Másfél évvel később megvették a mamájuk háza mellett lévő házat. Bemutattam őket Boginak és az unokatestvérének. Nagyon jó barátok lettünk így öten. Rengeteget fociztunk, csavarogtunk, bicikliztünk. Zoééknak volt egy hobbikertje, úgy másfél kilométer távolságra. Sokat jártunk ki oda. Üvegeztünk, bújócskáztunk, barackot ettünk. Gyerekkorom egyik legszebb és legszabadabb időszaka volt. Lévén, hogy már kamaszodtunk, elkezdtek érdekelni minket bizonyos dolgok. Például a lányokat a fiúk, a fiúkat a lányok. A probléma csak az volt, hogy általában Bogit és engem ugyanazok a fiúk érdekelték. Így esett, hogy újra harcba szálltunk egymással – ezúttal Erik kegyeiért. A versengésünk nevetséges, és visszagondolva nagyon szánalmas volt. A sok rivalizálás tönkretette a barátságunkat. Azt gondoltam, hogy direkt másolja a szokásaimat, mert megpróbált olyan lenni, mint én, hogy őt is annyira szeressék az emberek, mint engem. 1998. augusztus 26-án még egy nyáriszünetzáró, utolsó ottalvósbuli volt nálunk. Zoé, Erik és én egy ágyban aludtunk. Sokáig fenn voltunk, nevetgéltünk, beszélgettünk. Végül, amikor Zoé háromnegyed kettő körül elaludt, Erikkel még javában trécseltünk. Egyszer csak megkérdezte, hogy nem akarom-e megcsókolni. Lányos zavaromban azt sem tudtam, mit mondjak. Legszívesebben azt mondtam volna, hogy dehogynem akarlak! Csak ezt szeretném, de fogalmam sincs, hogyan kell. Azt tudtam mondani, hogy „Itt és most? Sötét van, nem is látlak”. Azt mondta, menjünk ki az udvarra. Meleg nyári éjszaka volt, egy felhő sem látszott az égen, csak az a milliónyi fényes csillag. Ha most visszagondolok, jót nevetek magunkon, mert annyira gyerekesek voltunk, de akkor varázslatosnak tűnt minden pillanat. Kamaszok voltunk, szerelmesek, és őszinték. Sok mindent elfelejtettem már abból az időből, de erre a momentumra tisztán emlékszem. Életünk első csókja, amit együtt éltünk át, egy csodálatos nyári éjszakán esett meg. A történetnek aztán három évig nem lett folytatása. Hiába éltünk ötven méterre egymástól, elsodort minket az élet.

***

Amikor a nagyszüleimnél nyaraltunk, a tévénézés tilos volt, viszont vallási, bibliai témájú filmeket nézhettünk. Ezek közül sok a Jelenések könyvében megírt utolsó időkről szólt. Évekig tanulmányoztam a Biblia ezen részét. Minden keresztény filmet és könyvet felkutattam, ami ezzel a témával foglalkozik. Az alaptézis az, hogy mindenféle természeti csapás kíséretében jön el a világvége. A hívőket elragadja az Úr, a többiek pedig, mit sem értve az egészből, itt maradnak. Az Antikrisztus uralkodása megkezdődik. Néhányan rájönnek, hogy Istent kell követni, és lesz még egy utolsó esélyük – az Apokalipszis előtt – megtérni és a mennybe kerülni. A boszorkányüldözéshez hasonlóan fogják a keresztényeket kezelni. A legtöbb filmben Bibliát égetnek, nem lehet igét hirdetni, sem imádkozni. Aki ezeket megszegi, meghal. Ők lesznek a mártírok. Akkoriban úgy képzeltem, hogy ez a húszas éveim elején fog megtörténni, és mivel sok bűnöm van, például a tévénézés, én is mártír leszek. Ma már nem ebben hiszek, amit később ki is fogok fejteni, ám ha véletlenül bekövetkezik az elragadtatás, akkor a Biblia szerint utána még meggondolhatom magam. A barátaimat is igyekeztem felvértezni hasznos információkkal. Nem akartam megtéríteni őket, de kötelességemnek éreztem beszélni nekik az utolsó időkről, és elmondani, hogy Krisztus megváltott minket a kereszten, bűnbocsánatot nyertünk, csak hinnünk kell. Úgy gondoltam, elég, ha elültetem a magot, és majd kiderül, mi lesz belőle. Ezzel a barátaim szülei nem értettek egyet, és egyértelműen a tudtomra adták nemtetszésüket. Attól a naptól kezdve nem evangelizáltam többet. Ha kérdeztek, állást foglaltam, de magamtól sosem kezdeményeztem olyan beszélgetést, amiből arra következtethetne bárki, hogy meg akarom téríteni. Zoéval legjobb barátnők voltunk, így sokszor találkoztunk Erikkel, de ügyet sem vetettünk egymásra. 1999-ben Zoéval és Bogival is nagyon összevesztem.

***

Negyediktől kezdve énekkarba jártam, ötödikben pedig beiratkoztam a zeneiskolába. Ott zongorát és szolfézst tanultam másfél évig. Ez nagyon sok időmet felemésztette, így nem hiányoztak különösebben. A zongoratanárom valószínűleg nem kedvelt, mert év végén azt mondta, meg kell ismételnem az évet. Megkérdeztem, hogy miért. Azt a választ kaptam, hogy nem a teljesítményem miatt, hanem azért, mert egy hónappal később kezdtem az évet, mint a többiek, és le vagyok maradva. A következő évben nem játszottam le kisujjból elsőre egy etűdöt, és azt mondta: „Játsszuk már le rendesen ezt a darabot, vagy megint elsős akarsz lenni?!”

Az etűdök nehéz művek, nem egyszerű eljátszani őket első látásra, amikor előtte csak ujjgyakorlatokat tanult az ember. Ez volt az a pont, ahol összeszedtem a cuccomat, lehajtottam a zongora fedelét, és rácsaptam az ajtót.

***

A kamaszéveim igen fordulatos részéhez érkeztünk. Az édesanyám irányába tett erőfeszítéseim teljesen feleslegesnek bizonyultak, hiszen bármit tettem, nem tudtam elérni, hogy figyeljen rám. Egyszer, amikor összezördültünk, a testvéreim füle hallatára kijelentette, hogy neki csak egy lánya van, és csak őt szereti. Eszter mindig is visszaélt ezzel. Épp ekkortájt ismerkedtem meg egy lánnyal, aki pár évvel idősebb volt nálam. Eleinte a szüleink kapcsán találkoztunk, majd elkezdtünk bandázni. Bemutatott a barátainak, és végre úgy éreztem, tartozom valahova. Iskola után minden délután az utca végi kútnál találkoztunk, és a városrészt járva bolondoztunk. Huligánok voltunk. Kifiguráztuk a szembejövő embereket, gyümölcsöt loptunk, szétdobáltuk a napraforgóhéjat, és zenét hallgattunk. Számomra a legmélyebb kötelék, ami két ember közt lehet, az a zene. A társaság többi tagja mind a roma kisebbséghez tartozott, én pedig teljesen asszimilálódtam. Felvettem a szokásaikat, másoltam a beszédstílusukat, a szóhasználatukat, és szerettem a zenéiket. A Fekete vonat és L.L. Junior összes számát kívülről fújtam. Olyannyira azonosulni tudtam ezzel, hogy egyszer, földrajzórán, amikor a demográfiáról tanultunk, és a tanárnő azt mondta, sajnos Magyarországon már mi vagyunk a kissebség, azt mondtam, hogy hála Istennek… Gyakorlatilag az óra hátralévő részében erről vitatkoztunk, nem éppen kulturált stílusban. Akkoriban a cigányság számomra a hovatartozást jelentette. A családunk minden tagja talált magának barátot a romák közt. A barátnőm testvére, Lázár, és az unokatestvérei, Gyuszi és Guszti akkor huszonöt évesek voltak. Apa hétvégente velük mulatott, míg anyám az asszonyokkal pletykált. Együtt jártunk horgászni, tengózni, és együtt buliztunk. Egyik péntek este apa elment Orgoványra, diszkóba. Számomra is furcsa volt, de örültem, hogy végre vannak barátai. Anyám teljesen kiakadt, és mint mindig, most is rajtam töltötte ki a haragját. Hangos szóváltás közepette hozzám vágott egy széket, majd – mivel az nem talált – mérgében megpróbálkozott egy késsel is. Úgy döntöttem, jobb lesz, ha nem maradok otthon. Féltem, hogy álmomban képes megfojtani. Megkértem Amália barátnőm anyukáját, hogy hadd maradjak náluk, amíg apa haza nem ér. Természetesen nagyon jól tudta, milyen a viszonyom anyámmal, és tudta, hogy képes lenne bántani, így megengedte, hogy náluk maradjak. Vasárnap egyszer csak megjelent apu. A nyakába ugrottam, és elmondtam neki, mi történt. Megígérte, hogy nem hagyja, hogy egy ujjal is hozzám érjen anyám, csak menjünk haza.

***

A roma srácok odavoltak értünk. Nem csoda, hiszen a magyar fiúk is utánunk fordultak, nekik pedig – a sztereotípiák miatt – esélyük sem lett volna, még csak szóba sem elegyedni a magunkfajtákkal. A lányok többsége féltékeny is volt ránk, ezért rendszeresen összesúgtak a hátunk mögött, de mivel Amália volt a legjobb barátnőm, és tőle mind tartottak a verekedései miatt, nem fajult tettlegességig a dolog. Az egyik házibuli alkalmával az egyik srác odajött hozzánk, és azt mondta, hogy az egyik lány, akivel Améliának már régebben is volt nézeteltérése – aminek az lett a vége, hogy beverte a fejét a villanyoszlopba –, azt mondta, hogy megver. Nem igazán foglalkoztam az ilyesmivel. Meg tudtam védeni magam, és különben is, úgy voltam vele, hogy amelyik kutya ugat, az nem harap. Amália nem engedte el ilyen könnyen a dolgot a füle mellett. Odament a lányhoz és bal kezével elkapta a jobb karját. Lassított felvételként van meg a fejemben minden, ami ezután történt.

– Vigyázz, mert megint kapni fogsz! – sziszegte.

A barátnőm hangja fenyegető volt. Ha nekem – ilyen hangsúllyal – ezt mondta volna, valószínűleg elszaladok.

– Múltkor sem kaptam – mondta nagyképűen a lány.

Amália azzal a lendülettel felcsavarta a csuklójára a lány haját, és behúzott neki egyet. A következő, amire emlékszem, hogy a társaság egy idősebb hölgy tagja megkér, hogy most inkább távozzak. Améliával együtt indultunk neki az éjszakának. Sétáltunk pár kört, és miután lehiggadt, mind a ketten hazamentünk.

***

Vasárnap délelőtt csöngettek. Kimentem az udvarra és láttam, hogy a kapuban áll az egyik ismerősöm. Azzal a kéréssel fordult hozzám, hogy adjam neki kölcsön a buszbérletemet. Rövid ideig haboztam, de mivel megígérte, hogy még aznap este visszahozza, kölcsönadtam neki. Az esti órákban rá kellett jönnöm, hogy aznap már nem fogom visszakapni. Ez azt eredményezte, hogy másnap buszjeggyel kellett iskolába mennem. Anyámtól kértem ötszáz forintot. Ennyiből oda-vissza meg lehetett járni az utat. Napközben a délutáni buszjegyre szánt összeget elköltöttem a büfében, ezért gyalog indultam el. Ahogy éppen hazafele sétáltam, egyszer csak meghallottam a hátam mögött egy ismerős hangot. Az egyik haverom, Máté volt, biciklivel. Megkérdezte, hazavigyen-e. Egy darabig sétáltunk egymás mellett, majd felültem a vázra. Már majdnem hazaértünk, amikor a bicikli hátsó kereke hirtelen a levegőbe emelkedett. Valószínűleg az első kerék küllői közé beakadhatott a lábfejem. A srác leesett a bicikliről, én pedig átrepültem fölötte. A becsapódást arccal tompítva érkeztem a kemény aszfaltra, ezt követően három métert csúsztam előre. Nagyon megijedtem. Éreztem, hogy a meleg vérem végigfolyik az arcomon. Azt hittem, eltört az orrom. Sajnos nem úsztam meg ennyivel. Elővettem a kis tükröt a táskámból, és amikor belenéztem, azzal szembesültem, hogy az első két fogam letört, a számat pedig kettéharaptam. Nem mertem hazamenni, hiszen, ha apa meglátott volna, el kellett volna mondanom neki, hogy mi történt. Ehelyett bementem anyámhoz a kisboltba. Csendben vártam, amíg elmegy az az egy vásárló, aki a boltban tartózkodott. Nem akartam felhívni magamra a figyelmét, még mielőtt távozik a hölgy. Amikor az ismeretlen kifordult az ajtón, anyám rám nézett, és ijedtében ugrott egyet, ahogy jobban szemügyre vett. Nagyon megijedt, legalábbis úgy tűnt. Azonnal megkérdezte, hogy mi történt, mit csináltam magammal? Elmeséltem neki a történetet, majd egyeztettünk, hogy mit kellene mondani apának, hogy ne jöjjön rá: mindez az én hibámból történt. Kitaláltam egy sztorit arról, hogy a volt tanító nénimet, Rita nénit látogattam meg, a volt iskolámban, és hogy a lépcsőn felfelé menet megbotlottam, és akkor törtem össze magam. A boltban maradtam, amíg anyám bezárt, aztán hazamentünk, elmondtuk apának, mi történt, és egyenesen az ügyeletre sétáltunk. Útközben anya azzal húzott, hogy biztosan fogok kapni tetanuszt. Itt jegyezem meg, hogy nagyon félek a tűtől, így hát ez egyáltalán nem derített jókedvre. Amikor hosszas várakozás után végre sorra kerültem, az orvosnak is előadtam a mesémet a lépcsőről, és a volt tanító néniről. Úgy tűnt, nem igazán hisz nekem. Elküldött röntgenre, és mondott még valamit, amire nem is figyeltem. Anyám vigyorogva vágta oda:

− Látod, mondtam, hogy kapsz szurit!

Amikor meghallottam ezt a kijelentést, visszakérdeztem:

− Te meg miről beszélsz?!

− Most mondták, hogy kapsz egy tetanuszt.

− Én biztos nem!! − kezdtem a hisztit.

Gyakorlatilag hárman fogtak le, hogy be tudják adni az injekciót. Ekkor már tudtam, nem elég, hogy a fogam letört, a számat kettéharaptam, zúzódott a szemöldököm, az orrom, a tenyeremben egy csont, és a térdem is. Minden porcikámat megröntgenezték, aztán hazaengedtek. Pár napig otthon maradtam. Nem szívesen mutatkoztam az emberek előtt, hiszen borzasztóan néztem ki. Mosolyogni ettől a naptól kezdve csak úgy mertem, ha a szám elé tettem a kezem. Miután a sebeim és a zúzódásaim begyógyultak, kénytelen voltam iskolába menni. Nagyon szégyelltem magam, hiszen egy A-alakú lyuk volt a két fogam között. Pár hónappal később természetesen azt is megcsináltattam.

Sok barátom meglátogatott a sorról. Abban az időben több fiúval is ,,jártam”, és köztünk legyen mondva, elég veszélyes arcokkal is sikerült összeismerkednem. Ám azt egyikünk sem sejtette, hogy a legnagyobb veszélyt apa kebelbarátja, az én legjobb barátnőm bátyja jelenti a családunkra. Egyik nap, amikor éppen a szokásos esti körjáratunk végeztével el akartunk válni a kútnál, megláttuk Lázárt és Gusztit az egyik ház előtt. Odasétáltunk hozzájuk és elkezdtünk beszélgetni. Lázár a szokásos arrogáns stílusával elkezdte ócsárolni az egyik kedvenc zenekaromat, amiért én reflexből tökön rúgtam. Végül mindannyian jót nevettünk rajta. Anyám akkoriban a két utcával arrébb lévő boltban dolgozott. Másnap, iskola után, bementem hozzá.

− Mit csináltál tegnap a Lázárral? – szegezte nekem a kérdést köszönés helyett.

Pár másodpercbe beletelt, mire rájöttem, mire gondol.

− Tökön rúgtam – feleltem félvállról.

− Az éjszaka meg kellett műteni. Kórházban van.

Majd kiugrott a szívem a helyéről. Véletlenül sem akartam igazán bántani! Viccnek szántam, és nem éreztem indokoltnak az egészet, hiszen éppen csak hogy hozzáértem. Elindultam haza, és végig az járt az eszemben, hogy mi lesz ezután. Biztosan el fogom veszíteni a legjobb barátnőmet, a családja meg… Örülhetek, ha nem nyársalnak fel! A félelmem nem volt alaptalan. Az anyja már várt rám. Amikor befordultam az utcába, még nem láttam, de már ott állt a házunk előtt. Ahogy közelebb értem és észrevettem, tudtam, hogy ezt most nem úszom meg egykönnyen. Olyan hangosan kiabált, hogy a felét sem értettem. Egyszerűen nem hagyott szóhoz jutni. Megpróbáltam megértetni vele, hogy nem volt szándékos, de ő csak hajtogatta az igazát. Végül Amália vetett véget a veszekedésünknek, karon fogta az édesanyját és elvezette. Ismerve Amália vérmérsékletét, nagyon furcsállottam a viselkedését, hiszen gyakorlatilag a bátyja majdnem meghalt miattam. Ez után az eset után kezdtem eltávolodni ettől a közegtől. Egyetlen ember volt, akitől nem: Amália és én továbbra is barátok maradtunk. A családom többi része továbbra is összejárt a sor lakóival.

***

2001. február 19-én az iskola folyosóján vártam, hogy vége legyen a farsangi mulatságnak, és mehessek a dolgomra. A csajokkal nevetgéltünk, amikor megláttam Őt. Tökéletes volt, ahogy azzal a kócos frizurájával, a laza öltözékében, a kihívó tekintetével rám nézett… Soha nem fogom elfelejteni! Azóta tudom, hogy nem csak nekem kellett túl korán felnőnöm. Elkezdtünk beszélgetni, majd pár nap múlva már nem tudtam létezni nélküle. Idősebb volt nálam, és sokkal nehezebb sorsa volt, mint nekem. A szülei elváltak, és ő az édesapjával maradt. Az apja alkoholista volt, aki úgy gondolta, a gyereknevelés legjobb mondja félholtra verni a fiát. Felnéztem rá. Olyan volt, mint egy vad ló. Neki se Isten, se ember nem parancsolhatott, velem mégis úgy viselkedett, mintha egy törékeny virágszál lennék. Meg akart védeni mindentől és mindenkitől, legfőképpen magamtól. A testvérem ügyeskedésének „köszönhetően” egy nap mégis megszakított velem minden kapcsolatot. Mindeközben a testvérem, és az akkor huszonhat éves Lázár, összejöttek. Mindenki nagyon meglepődött ezen, hiszen hatalmas volt a korkülönbség kettejük között. A húgom gyakorlatilag még kislány volt a maga tizenhárom évével. Apa ellenezte a kapcsolatot, de mivel anya minden körülmények között védte a húgomat, egyszerűen nem tudott mit tenni. Elment a Gyámhatósághoz és bejelentette az esetet. Elmondta, hogy szerinte ez liliomtiprásnak számít, és egyáltalán nem etikus egy ilyen kapcsolatot hagyni, de nem tud mit tenni, hiszen a srác a saját udvarunkban fenyegette meg. Anyám természetesen a gyámügyesek látogatásakor nagyon kedélyesen elcseverészett az ügyintézőkkel, és elmondta apát mindenféle szar embernek, csak hogy a húgomat védje.