Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

© Budai Lotti, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Shirzan szerelme (Ágyas és úrnő 1.), 2017

Shirzan bosszúja (Ágyas és úrnő 2.), 2018

A nyugati szerető (A szamuráj lánya 1.), 2018

A párizsi gésa (A szamuráj lánya 2.), 2019

Édes ébredés (A szerelem rabszolgái 1.), 2019

Rizsporos hétköznapok, 2019

Édes lázadás (A szerelem rabszolgái 2.), 2020

Rizsporos hétköznapok 2, 2020

Borítóterv: Németh Renáta, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Huszti Gergely

Korrektúra: Török Tünde, Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-37-7

EGY

Köszi, Vin Diesel…

Kopogtattak, majd Ákos feje megjelent az ajtómban.

– Laura!

– Hm?

– Van kedved megnézni a Halálos iramban 8-at? Most töltöttem le.

– Kösz, nem, inkább dolgozom…

– Okés.

Elég hétköznapi egy párbeszéd, nem igaz? Nos, hétköznapisága dacára ez volt az a pillanat, amelynél megváltozott az életem, hogy azt ne mondjam, ez volt az én sorsfordító pillanatom. És a sorsfordítót itt nem csak hangzatos jelzőként használom. Hogy ezt bebizonyítsam, elmondom, mi történt volna, ha azon az estén mégis a Dieselek és benzinek mellett teszem le a voksom: Ákos kérésére lecsukom a laptopot, félreteszem a munkát, kukoricát pattogtatunk, „összekuckózunk” a takaró alatt, és elkezdjük nézni Vin Diesel agyament száguldozását, én pedig hamarosan bealszom… A következő hónapokat pedig azzal töltjük, hogy végiglátogatunk százhuszonvalahány vidéki esküvőhelyszínt, bizakodva, hogy a következő végre minden szempontból megfelel majd – értsd: nekem nem „csujogatós-lakodalmas részegedés”, Ákosnak pedig nem „álvintidzs nyáladzás” jut róla eszébe, na de a házasság már csak ilyen, kompromisszumokat kell kötni… Ha pedig ezzel is meglettünk volna, jöhetett volna a jegygyűrűrendelés és a „kell videós” kontra „haverom majd felveszi”-vita, majd az esküvőt követő pár hónapra érkezett volna a nagy hír, majd kilenc hónappal később ott találtam volna magam, amint kialvatlanságtól szédelegve posztolok hurkás kis combokat az Instagramra.

Az, hogy ezeket a sorokat a világ másik felén vetem papírra, és miközben a sárgás füzetbe körmölök, és csak a jegygyűrű helyét piszkálom meg néha önkéntelen az ujjamon, előrevetíti, hogy nem, aznap este nem voltam kíváncsi Vin Dieselre. Azóta túl vagyok egy maláriafertőzésen, egy visszafogott leszbikus kalandon, egy pszichedelikus élményen és egy gyilkosságon, bár a mai napig nem tudom eldönteni, hogy áldozat voltam-e, avagy elkövető… Csak egy dologban vagyok biztos: az egész azzal a bizonyos érzéssel kezdődött. Az érzéssel, amivel előbb-utóbb mindenki találkozik élete során, csak épp a legtöbbünk több-kevesebb sikerrel elhessegeti. Jelesül: hogy valami nincs rendben az életemmel. Vagy épp az élettel, úgy egyáltalán.

*

Egyelőre azonban térjünk vissza ahhoz az estéhez, amikor Ákos benyitott a dolgozószobámba. Pontosabban abba a tárolóhelyiség/majdani gyerekszoba zugba, ahol felállítottunk számomra egy íróasztalt, hogy – Ákos kifejezésével élve – „nyugodtan macerálhassam a Photoshopot”. Szóval, autós üldözéshez nem volt kedvem, és egyébként is volt más dolgom: Nóri fotózására készültem, átküldte ugyanis néhány ismerőse profilját, akiknek már volt hasonló családi fotózásuk, így a Facebookon megtekinthettem, mire is vágyik az én barátnőm. A böngészés alapján az eredmény egyértelmű volt: élére vasalt nappali, pasztellszínek, indokolatlan helyeken felbukkanó virágcsokrok, spontánnak tűnő gyerekdobálás, „meghatott apuka” és „nézd, de jól fest a szülés után anyuka” közelikkel. Menni fog – nyugtáztam magamban, míg a nappaliból pattogatottkukorica-illat kíséretében beszűrődött a főcímzene. Épp rákerestem volna a következő profilra, amikor véletlenül betöltöttem a saját hírfolyamomat. Tényleg véletlenül történt, ugyanis épp akkor töltöttem az az évi harmadik közösségimédia-mentes hónapomat – az első kettőbe menthetetlenül belebuktam, tényleg igaz, hogy olyan ez, mint a drog –, de úgy voltam vele, hogy egyébként számomra érdektelen emberek fotóit munka ürügyén nézegetni még nem számít böjtszegésnek. Fel is szisszentem, amint megláttam az ismerőseim posztjait és sorjázó fotóit, és szemlesütve csaptam volna le a laptopom fedelét, hogy ne szippantson be újra a közösségi média mételye, ha ekkor nem pillantok meg valamit… Valamit, amitől akkorát dobbant a szívem, hogy a dobhártyám is belesajdult:

Bence Ágas éppen ide utazik: Budapest. Alatta a kis térkép, ami jelezte is az útját egy Delhit Budapesttel összekötő kis vonallal, és egy miniatűr repülővel.

A mai napig nem tudom, miért gondolta a Facebook, hogy engem érdekelhet, hova utazik Bence, hisz azon túlmenően, hogy úgy hat évvel korábban bejelöltük egymást, semmiféle interakció nem történt közöttünk, se üzenetváltás, se like-ok… És most mégis. Elengedtem az egeret és hátradőltem a székben, majd hosszasan meredtem a monitorra: Bence hazajön.

– Lauuuura! – hallottam Ákos elnyújtott hangját a szomszéd szobából.

Beletartott pár másodpercbe, mire feleszméltem, és kissé réveteg arckifejezéssel átkukkantottam a nappaliba.

Ákos a kanapén ülve nézett rám, előtte egy kibontott sör és egy tál pattogatott kukorica, a tv-n kimerevítve Vin Diesel kopasz, de szexi feje.

– Hú, hallod… – kezdte. – Elfelejtettem valamit. A konyakos meggyet Viola mamának. Nem álltam meg hazafelé.

– Hogy… milyen konyakos meggyet? – kérdeztem vissza bambán, elárulva, hogy nem egészen vagyok jelen sem a beszélgetésben, sem a szürke és krómszínű IKEA-bútorokkal megpakolt nappalinkban.

– Tudod, a holnapi vacsira – magyarázta Ákos, majd vigyorogva hozzátette: – Viola és a konyakos meggy… az elválaszthatatlan páros. Fogadok, mind a vitrinje alján aszalódik. Vagy ez most nem ilyen virág meg bonbonvivős vacsora lesz?

Végre felfogva a beszélgetés tárgyát, felnevettem:

– Ne hülyülj! Nemcsak bonbont viszünk, hanem édes pezsgőt és virágot is.

– Utálom az édes pezsit – fintorgott Ákos.

– A nagyi azt szereti. Meg apa is…

– Jó, de elvileg minket ünnepelnek, nem? Akkor mégis miért mi visszük ezeket a cuccokat?

– Tudod milyenek… Aki vendégségbe megy, az lehetőleg egy fél ajándékbolttal felszerelkezve érkezzen, ez a szabály. Különben is, a nagyi ki fog tenni magáért. Hét éve készül erre az estére.

– Már hogy hét éve készül, hogy végre megkérjem a kezed?

– Vagy arra, hogy bárki megkérje. Valószínűleg a születésem óta.

– Ezért nézett rám mindig olyan szemekkel, mintha épp gumicsizmával taroltam volna le a virágágyását?

– Legyünk pontosak: a harmincéves és ketyegő biológiai órájú virágágyását. Szent meggyőződése, hogy aki nem szül harmincöt éves koráig, az el is áshatja magát. Rá se ránts, édes! – vontam meg a vállam.

– De ő már akkor is le tudott volna döfni a szemével, amikor csak huszonhárom voltál, biológiai virágzásod javában.

– Jaj, tudod, hogy én ezt sosem izgultam túl, és ez számít, nem? – forgattam a szemem.

– Dehogynem. Különben is ő valószínűleg mindenkire így néz. Mintha a következő pillanatban szíven szúrna a hatalmas brosstűjével. Brrr…

– Hát ettől már nem kell rettegned. Főleg, hogy a bonbon és a pezsgő már a spájzban hever, virágot veszünk holnap útközben. Én meg megyek vissza dolgozni, te mihaszna unoka-meg-nem-kérő! Puszi!

Ákos mosolygott, a távirányítóért nyúlt, én meg visszahúztam a fejem a szobámba, és a világba, ahol tudtam: Bence éppen hazafelé tart. Ilyenkor persze az ember lánya sok kérdést végigpörget magában. Miért zaklat ez fel engem, amikor vőlegényem van, és boldog kapcsolatban élek? Amúgy meg miért is ne érdekelne, hisz annyi évig voltunk legjobb barátok? Közben meg teszek rá, már egy jó évtizede, hogy felém se nézett, mondjuk, én sem kerestem őt… Sőt, igazából eszembe se jutott… Legfeljebb néhanapján. De ahogy belegondoltam, rájöttem, hogy igazából éppen egy hete jutott eszembe. Hogy miről is? Igen! Ákos elhangolta a kocsiban a rádiót, és valami retró adón hagyta. És megszólalt egy Red Hot Chili Peppers-szám, a Dani California… Túl azon, hogy lesokkolt a tény, hogy fiatalságom zenéi immár retró adókon szólnak, a dal rengeteg emléket felkavart. Bencével mindketten rajongói voltunk a bandának, és rongyosra hallgattuk az új albumukat. Rongyosra, mintha kazetta lett volna, pedig nem az volt, hanem CD, na mindegy, a lényeg, hogy még discmanen hallgattuk, amit Emma nénitől kaptam a tizennyolcadik szülinapomra – abban az évben jött ki ez az album is. Épp ezért nem is a Dani California volt róla a kedvenc számunk, hanem a She’s Only 18. Emlékszem, aznap hajnalban is azt hallgattuk, az ábrahámhegyi stégen ülve. Az utolsó nyarunkon. Egész éjszaka a szomszéd srácokkal ökörködtünk és nevetgéltünk, éjszaka meztelenül fürödtünk és a többi… Hajnalra ketten maradtunk, a nap jött fel a hátunk mögött, az ég lassan rózsaszínűre, a Balaton pedig gyöngyházfényűre váltott, én pedig épp csak egy kicsit kezdtem fázni. Mindketten egyszerre voltunk álmosak és félig már másnaposak, mégis tombolt bennünk az energia. Annyira fiatalok voltunk, és annyira szabadok. Akkor még ott rezgett köztünk az a bűvös ártatlanság, ami a gyerekkori barátságok sajátja, és amely megóvott minket attól, hogy az a pokróc alatt összebújós reggel egy kamaszosan tapizós, majd egymásnak esős első szexuális élménybe torkolljon. A lényeg, hogy a dal felkavart, és amikor este hazaértem, ledőltem a kanapéra, bedugtam a fülem, és végighallgattam az egész albumot. Annyi mindent felidézett… azt a hajnalt, Emma nénit és a discmant, amihez nem volt szabad hozzáérni, különben akadt… És akkor rákerestem Bencére is a Facebookon. Ha így visszagondolok, valószínűleg ezért is dobta fel nekem egy héttel később az algoritmus, azaz mégsem volt az véletlen, no persze akkor a retró állomáson hagyott rádió és a Dani California volt a véletlen, és én mégsem jelenthetem ki olyan magabiztosan, hogy végül is hol fordult meg az életem. Ez talán olyasmi, ami csak a halálos ágyunkon derül ki. Egyébként Bence profilja épp olyan volt, mint amilyennek képzeltem, azaz nem árult el róla az égvilágon semmit. Nem volt túl aktív, az utolsó fotója egy három évvel korábbi szülinapi bulin készült, valahol Bari mellett az olasz tengerparton, valószínűleg az egyik fáklyafénytől megvilágított és sörösdobozt lóbáló haverja jelölte be rajta. Vagy az egyik csaj… Akikről azért megállapítottam, hogy egyik sem állt olyan közel Bencéhez, hogy az „barátnőstátuszt” sugalljon… Tehát ez a reptéri bejelentkezés elég szokatlan tett volt a részéről. Én pedig nem tehettem mást, mint hogy míg a nappaliban Vin Diesel gázt adott, én küldtem Bence posztjára egy like-ot. A telefonomat ezután úgy rejtettem a pulcsim zsebébe, mint valami bűnjelet. Igyekeztem újra a munkára irányítani a figyelmemet, de a kínlódásomnak végül Ákos felbukkanása vetett véget.

– Te meg mit dúdolsz? – kérdezte fogkrémhabos szájjal rám pillantva a tükörben.

– Hm? – néztem rá vissza zavartan, és abbahagytam a hajam kefélését.

– Ez a dal… amit azóta dúdolsz, hogy felálltál a géped mellől.

– Ja, igen, egy Red Hot Chili Peppers-szám.

– Nosztalgikus hangulat? – mosolygott Ákos. – Anno én is szerettem pár számukat. Bakker, ha belegondolok… Hány éve lehetett? Tíz, tizenöt? Azóta hogy megvénültünk.

– Azért ne túlozz – mondtam komolyan. – Én például egyáltalán nem érzem magam vénnek. Sem öregnek, sem korosnak, de még csak középkorúnak sem.

– Pedig jobb, ha beletörődsz, babám – mondta Ákos, és belecsípett a karomba. – Hiszen épp most kértelek meg. Épp vedlünk át komoly, felnőtt házaspárrá. Ennél középkorúbbat mit szeretnél?

Ákos nevetve felhorkant, de én ezt nem találtam viccesnek, sőt furcsán össze is rándult a gyomrom a gondolatra. Az érzés, hogy valami nincs rendben az élettel… Iskola, diploma, munka, eljegyzés esküvő, előléptetés, gyerek, előléptetés, kezdőrészlet, családi ház, új munkahely, még egy gyerek, még egy hitel, nagyobb autó, unoka, nyugdíj…

– Laura?

– Hm?

– Jössz lefeküdni? – sürgetett Ákos. – Vagy még számolgatod a szarkalábaidat?

– Ne már! – fintorogtam.

– Ugyan már, csak vicceltem! Nincsenek is szarkalábaid! Max ez a kettő… – mondta, és megpaskolta az egyik combomat.

Ákos, miután jót derült ezen a poénon, elvonult a hálóba, én azonban még néhány pillanatot eltöltöttem kettesben a tükörképemmel. Nem vagyok középkorú – morogtam halkan, de azért közelebb hajoltam a tükörhöz, hogy megvizsgáljam a ráncaimat. A szarkalábaimat… Semmi. Tényleg semmi. Esetleg néhány nevetőránc… Újra eltávolodtam a tükörtől, és belenéztem a saját szemembe. Ez volt magamon a kedvenc részem, a szemem, sőt még ma is az. Szeretem ezt a zöldes árnyalatot, amely a pupillám mellett és az írisz széle mentén egészen sötétre váltott. Más részem nem is kapott tőlem elismerő pillantást, még a göndör, szökésbarna hajam sem, amit pedig még a nagyi is dicsért, azt mondta mindig, úgy festek tőle, mint egy hajas baba, de én csak nyűglődtem vele, mert kamaszkoromban olyan önálló életre keltek a fürtjeim, mintha rugók nőttek volna ki a fejemből, és azóta is harcolok velük… Úgy találtam, egyetlen szerencsém, hogy viszonylag magasra nőttem, így megmenekültem az örök kislány kinézettől, amit viszont akkor, a középkorúság kapujában, talán nem is bántam volna annyira.

– Különben nem is olyan rossz ötlet – kiabált át Ákos a hálószobából, mire elszakadtam a tükörképemtől.

– Micsoda? – kérdeztem, miközben villanykapcsolókat oltogatva csatlakoztam hozzá az ágyban.

– Hogy az esküvőnkön a DJ játsszon néhány kamaszkorunk legszebb nyara-féle számot – felelte Ákos, míg bebújtam mellé a takaró alá, és elvettem az éjjeliszekrényről a könyvet, amit éppen olvastam: Murakami, 1984.

– Na, igen – kuncogtam, míg kinyitottam a könyvet ott, ahol előző este a könyvjelzőt hagytam. – Bár már ott tartanánk, hogy megvívtuk a rokonsággal a DJ kontra zenekar csatát.

– Aj! Ez ki is ment a fejemből. Te mit szeretnél?

– Nekem őszintén szólva bármi megfelel. Csak legyünk túl az egészen anélkül, hogy bárki kitépné bárkinek a haját.

– Túldramatizálod.

– Majd holnap meglátod.

– Na jó… Különben is, ennél valami sokkal fontosabbat is el kell döntenünk…

– Igen? – kérdeztem vissza, míg eligazgattam a hátam mögött a párnát és kivettem a könyvből a könyvjelzőt. – És mégis mit?

– A nászutat. Hogy hol töltsük azt a két hetet.

Őszintén szólva, szívesebben olvastam volna, mint hogy erről a bőven ráérős kérdésről beszélgessek, de ekkor rápillantottam a könyvjelzőmre. Nem is igazi könyvjelző volt, hanem egy képeslap. Egy régi fotóból készített képeslap, amit az egyik kedvenc fotóművészem, az egyébként magyar származású Lucien Hervé készített, méghozzá – minő véletlen – Indiában, Fatehpur Szíkriben, amit a nagy mogulok a birodalmuk központjává akartak tenni, és ahol az egyik legmonumentálisabb palotát építették fel. Azért, hogy potom tizenöt év után magára hagyják és az enyészeté legyen. A fekete-fehér fotó az egyik elhagyott, üres udvart ábrázolta, amin egy bő nadrágos, mezítlábas fiú szaladt át, egy árnyékos sávból a napfényre rontva. Lendület… Lélekben én ezt a címet adtam a képnek, és mindig is vágytam rá, hogy megpillanthassam a helyet, ahol az a kép készült, a nagy mogulok hanyag nagyravágyásának színhelyét.

Mielőtt azonban ezt megoszthattam volna Ákossal, a keze ráfonódott a derekamra, a hangja pedig suttogóra váltott:

– Egyébként mindegy is, hová megyünk – duruzsolta. – A lényeg, hogy legyen ott egy jó nagy ágy… Két hétig ki sem mászunk belőle.

Ákos közelebb nyomakodott hozzám, majd benyúlt a pólóm alá, és hűvös keze a mellemet kezdte keresgélni.

– Oh… – nyögtem fel, bár így utólag bevallhatom, nem az élvezettől, hanem a meglepetéstől.

– Mmmm… – mümmögte Ákos a nyakamba, majd kivette a kezemből a könyvet és letette az éjjeliszekrényre, majd ugyanazzal a mozdulattal el is oltotta a rajta álló kislámpát.

Testem mindössze egyetlen pillanatra feszült meg. Fáradt voltam, és a képernyő bámulásától egy enyhe fejfájás is kerülgetett, de nem szóltam semmit, úgyhogy Ákos elkezdte lehámozni rólam a pólót.

A közeledése meglepett. No nem azért, mintha Ákos libidójával bármi baj is lett volna… Csak épp előző nap már szexeltünk, és mi tagadás, hét év után beletörődtünk, sőt normálisként fogadtuk el, hogy legfeljebb hetente egyszer bújunk össze – bármilyen nyálas is ez a kifejezés. Sőt, összebújásunknak komplett menetrendje volt. Jobbára szombat esténként került rá sor, a hétvége azon ideális meridiánpontján, amikor valamelyest már mindketten kipihentük a hétköznapok kapkodását, de még nem nyomasztott minket a vasárnap esték „ahh, holnap már megint munkanap”-hangulata. Ilyenkor Ákos kinyitott egy palack bort, amiből a vacsorához vagy az esti filmünk mellé iszogattunk, s mikor már kellemesen ellazultunk, akkor A) amint befejeztem a mosogatást, a hátam mögé lopakodott és úgy kezdett ölelgetni, B) a kanapén ülve csúsztatta be kezét a pólóm alá, jelezve, hogy itt az ideje a közösülésnek. Ezt követően az alkalmasnak ítélt pillanatban kézen fogott, és elkezdett húzni maga után a hálószoba felé, én pedig engedelmesen követtem. Tudom, szörnyen hangzik, ráadásul, egy kicsit úgy, mintha erőszakot tett volna rajtam, vagy ilyesmi. De legalábbis mintha nekem valamiféle averzióm lett volna a vele való szexszel szemben, ami nem igaz, csak épp… Elfogadtam. Elfogadtam, hogy úgy csináljuk, ahogy. Azaz, hogy a mosogatónál vagy kanapén elejtett röpke násztáncot követően a hálószobába vonulunk, ahol mindketten levetkőzünk (diszkréten félrenézve, míg a másik a zoknijával bajlódik, amitől köztudottan lehetetlenség erotikusan megszabadulni), majd részemről egy rövid orális kényeztetéssel, részéről pedig némi mellgyömöszköléssel letudott előjáték után „egymásnak esünk”, s míg ő fölöttem, nagy néha mögöttem, még ritkábban alattam mozog, én szép lassan elkezdem felépíteni a sóhajtozással felvezetett és nyögdécseléssel előadott orgazmusomat… Igen, színleltem, belátom, az én saram is volt, hogy a szexuális életünk olyanná lett, amilyenné. Amiben akkor én persze még nem láttam semmi különösebb kifogásolnivalót, azt pedig, hogy Ákos miként értékelte akkori nemi életünket, a mai napig sem tudom. De hogy hogy jutottunk idáig? Nem tudnám megmondani. Ákos előtt mindössze két olyan fiú volt az életemben, akikkel le is feküdtem, még az egyetem alatt, de egyikükkel sem tartott a dolog elég hosszan ahhoz, hogy felfedezzük, vajon hogyan tudnának nekem igazán örömet okozni. Az örömszerzéssel egyébként semmi probléma nem volt… amikor egyedül voltam. Tudtam jól, mi izgat fel, voltak fantáziáim, amik beindítottak, tudtam, hogy érjek magamhoz, és voltak, tényleg voltak falakat megmozgató orgazmusaim. Hogy mikor tettem le róla, hogy mindezt Ákossal is megosszam? Komolyan nem tudom. Emlékszem, az elején, amikor Ákos kérdezgetni kezdte, hogy miért nem megyek el, és hogy van-e valami baj, képtelen voltam őszintén bevallani, hogy a behatoláson kívül másra is szükségem lenne. Azt hiszem, szégyelltem magam érte. Ákos pedig azt szégyellte, hogy nem tud a csúcsra juttatni, amiért pedig sajnálni kezdtem, sőt lelkiismeret-furdalásom is lett, amiért az én hibámból érzi magát bizonytalannak az ágyban. Bár az őszintétlenségemhez Ákos is hozzátette a magáét: amikor kapcsolatunk kezdetén még tettem kísérleteket arra, hogy rávezessem, nekem mi és hogy esne jól, azt nemcsak hogy figyelmen kívül hagyta, de mintha még a büszkeségének is rosszulesett volna, hogy iránymutatásban akarom őt részesíteni. Így aztán eljutottunk ahhoz a bizonyos estéhez, kapcsolatunk hetedik évéhez, második hónapjához és negyedik napjához, arra a pontra, amikor is uszkve hétszázhuszonnyolc darab színlelt orgazmusnak a titkát kellett volna felfednem ahhoz, hogy bármit is javítsak vagy változtassak a szexuális életünkön (ez a mennyiség hét évvel és heti két szexszel számolva jött ki gyors fejszámolásom eredményeként, minthogy a kezdeti időkben a heti egynél ettől jóval szaporábbak voltunk). Túl azon, hogy már akkor tisztában voltam azzal, hogy egy férfi ezt aligha bocsátaná meg, nem is szándékoztam változtatni a bevált módszereken. Pedig aznap este tényleg nem volt hozzá kedvem. Hogy akkor miért mentem bele mégis? Hiszen én voltam az, aki segített Ákosnak lehúzni magamról a pizsamát, én feküdtem engedelmesen a hátamra, én kezdtem bele a sóhajtozós színjátékba aznap este a szokásosnál is hamarabb, méghozzá szándékosan és abban a reményben, hogy akkor talán ő is hamarabb bevégzi a dolgát. Sokszor eszembe jut az a bizonyos éjszakánk, bár nem tudnám megmondani, miért az az egy maradt meg ilyen élénken az emlékeimben. Talán a huszonnégy órán belüli újrázás miatt. Ákost akkor tényleg annyira felajzotta a nászút gondolata? Vagy a lánykérés volt rá ilyen delejes hatással? Vagy épp… Azt gondolta, ha már ő megtette az én kedvemért ezt a lépést, akkor ennyivel igazán tartozom neki? Bár sokkal valószínűbb, hogy ezt ott és akkor nem is ő érezte így, hanem éppenséggel én magam…