Pándi Pál

Teherpróba

Egy irodalompolitikus pályájának
kritikus pontjai
– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

Válogatta és az előszót írta
KARDOS ANDRÁS

Szerkesztette
SCHMAL ALEXANDRA
és
KARDOS ANDRÁS

A szerkesztésben közreműködött
AGÁRDI PÉTER

A borítófotó az ELTE Levéltár tulajdona

© Pándi Pál örököse, 2022

Kardos András
„Helyzet van”
(Előszó helyett)

Fejemben éj van, éjek éjjele,
S ez éj kisértetekkel van tele;
Agyamban egymást szűlik a gondolatok,
S egymást tépik szét, mint vadállatok.
Lázzal verő szivemnek vére forr,
Mint boszorkány üstjében a bűvös viz.
Gyúlt képzeletem mint meteor
Fut át a világon és magával visz,
Laktársam a kétségbeesés,
Szomszédom a megőrülés.

Petőfi Sándor

Ma már nem vagyok biztos benne,
hogy amit írtam, igaz.
De abban biztos vagyok,
hogy az igazat mondja.

Charlotte Delbo

Ennek a könyvnek az ötlete akkor született meg bennem, amikor 2010-ben kikértem a Történeti Hivatalból apám és a magam anyagát, majd hazatértem, megsértődve azon, hogy az ő dossziéja pont háromszor olyan vastag, mint az enyém, holott meg voltam győződve arról, hogy apám mint a létezett szocializmus elkötelezett híve – és, ahogyan e könyv több dokumentumában is olvasható, „őrszolgálatot” teljesítő kultúrpolitikusa – értelemszerűen sokkal „kisebb” belügyi aktával kell hogy rendelkezzen, mint én, a fia, aki ha nem is az első vonalban, de a demokratikus ellenzék szerény tagjaként, legalábbis mint a rendszer kritikusa, tán inkább kellett hogy kivívjam a belügyi szervek érdeklődését, mint a nálam kétségkívül sokkal fontosabb szerepet játszó apám, aki mégiscsak a kádárizmus egyik oszlopa volt.

Hát nagyot tévedtem. Otthon rögvest nekiestem apám dossziéjának, és mire a végére értem, csak néztem magam elé, mint egy hülye, és nem hittem a szememnek, pontosabban: éppen hogy hittem, ezért fordult meg a világ.

A belügyi aktákból ugyanis kiderült, hogy Pándi Pál, az én apám, Aczél tanácsadója, vezető kultúrpolitikus, Kádár fenntartás nélküli híve, marxista irodalomtörténész 1956-ban, a forradalom alatt a Szabad Nép munkatársaként több vezércikket közölt abban a bizonyos tíz napban a forradalom híveként, Nagy Imre kormányának támogatójaként. A forradalom leverése után, a megtorlás és a perek időszakában számos tanúvallomás szólt arról, hogy Pándi Pál, egyezően Gimes Miklós, Lőcsei Pál és mások forradalmat támogató magatartásával, mint a megújulás és a nemzeti felkelés híve és propagálója írta cikkeit a Szabad Népbe.

Az igazság az, hogy én erről semmit nem tudtam. Apám, aki 1987-ben meghalt, soha nem beszélt ’56-ról, vagy ha mégis, akkor ellenforradalomról beszélt, illetve annak négy okáról, amelyeket a forradalmat eltipró Kádár vezette új MSZMP vezetősége már ’56 decemberében meghatározott, s amelyben első okként a Rákosi-korszak személyi kultusza volt megnevezve. Ezt apám többször elmondta. Még tán annyit tudtam, hogy az „ellenforradalom” alatt (mert hát a ’60-as években így hívták nálunk otthon a forradalmat) nem volt otthon, mert „védte” a Szabad Nép székházát az „ellenforradalmároktól”. Egyébként ’56-ról nemigen esett szó.

A belügyi akták átolvasása után, még a megdöbbenés hatása alatt, éreztem: ebből egyszer könyvnek kell lennie, hiszen… Hiszen akkor az én apámnak létezik egy „másik világa”, amiről akkor még alig tudtam valamit, és amit évtizedeken át hallgatás vett körül.

Az igazsághoz hozzátartozik: azt tudtam, hogy az akkor már több mint egy évtizede halott apám hagyatékában létezik egy 1944-ből származó napló, amely bécsi deportálásukról szól. Az irkafüzetekbe ceruzával írt napló (amelyet Pándi halála után Takács Márta, a Kritika munkatársa áldozatos munkával kiolvasott és legépelt) bekerült az Országos Széchényi Könyvtárba, ahol anyám a hagyatékot elhelyezte.

A naplóról apám soha nem beszélt, ahogy a deportálásról sem. Pontosabban: gimnazistaként egy vasárnapi ebéd utáni sétán egyetlenegyszer feltettem valami kérdést, ami ’44-re vonatkozott, ő belekezdett a válaszba, és az első mondata közepén elsírta magát. Jöttünk a Tabánban, és annyi világos volt, hogy erről soha többet nem fogunk beszélni. Így is történt.

Önmagában a napló, amelyet titokban az íróasztalfiókjában őrzött, azt hiszem, még nem lett volna elegendő indoka ennek a kötetnek. Talán a naplóval kapcsolatban még elfogadtam a hallgatását: ha nem akart erről nyilvánosan beszélni, ha nem akarta, hogy a nagyközönség olvassa a naplót, ám legyen, gondoltam, bár az a tény, hogy noha soha nem beszélt ’44-ről, mégis megőrizte a tizennyolc éves korában írt füzeteket, azért mégiscsak minimum kettős jelentésű gesztus volt. Ám az ’56-os anyag megismerése után azonnal tudtam: életének homályban maradt, eltitkolt oldalait, a „másik Pándit” egyszer a világ elé kell tárnom.

Rettenetes mondat következik: ezt a könyvet Pándi Pál soha nem adta volna ki. A következőkben ezért tartozom neki azzal, hogy elmagyarázzam: ennek ellenére mégis miért jelenik meg.

„Soha ne írj az apádról semmit!” – ezt a mondatot ugyan nem én mondtam magamnak, de mondhattam volna akár én is. Az emberfia ne akarjon az apjáról írni, kivéve persze ha regényt, verset, balladát, eposzt képes alkotni. A magamfajta nem-író sok okból ne írjon az apjáról, itt csak egyet idézek fel: a világon senkire nem tartozik, hogy apa és fia viszonya miként alakult, hiszen, lévén a fiú túlélte apját, így csak egyoldalú, igazságtalan, akaratlanul is a túlélő fölényének tudatával írt szöveg születhet. Igen, tisztában vagyok vele: azzal, hogy ez a könyv megjelenik, visszaélek a helyzettel, hogy túléltem apámat. Hiszen ahogy írtam: ő ezt a könyvet nem adta volna ki soha. Éppen ezért kell mégis valamennyit írnom apámról, pontosabban hozzá fűződő viszonyomról, mert neki tartozom azzal, hogy megindokoljam ennek a könyvnek a mégis-létét.

Alapmondatok következnek. Én imádtam az apámat, és ez mind a mai napig tart, harmincnégy évvel a halála után is. Második alapmondat: Azzal áltatom magam, hogy ő ugyanígy érzett, és érez a mai napig. Harmadik alapmondat: Apámmal egyetemista koromtól kezdve a haláláig reménytelen küzdelmet folytattunk a feltétlen elfogadásért, méghozzá kölcsönösen. Gyerekkoromban számomra az apámmal együtt töltött, amúgy nem túl gyakori alkalmak teljességgel felhőtlenek voltak. Apám kicsit távoli volt, de ha elmentünk néha kettesben sétálni, az számomra egészen fantasztikus élményt jelentett. Ugyanis Pándi képes volt arra, hogy egy sétának a tízéves fiával jelentősége legyen. Ez nyilván összefüggött a ritkaságértékkel is, de azzal is, hogy apám fura módon a jelentőség mellett derűt és magabiztosságot is sugallt, és ez így együtt nagyon is megfelelt nekem. Meg a fejelések otthon, a hallban. Meg az a kirándulás, amikor egy vasárnap reggel kitalálta, hogy menjünk le ketten a Velencei-tóra. Voltam nyolc-kilenc éves, máig emlékszem az egész napra. És a katonaság rettenetes, bár élet- és világnézet-meghatározó egy éve alatt apám kéthetente lejött Hódmezővásárhelyre, levonatozott, holott anyámnak akkor már volt kocsija. Sőt, nehéz helyzetben apám ekkor segített is néhányszor. A katonaságom után, tizenkilenc éves koromtól aztán már szinte semmiben nem értettünk egyet, ami az akkori világ (a kádárizmus) mibenlétét illette, a politikai és világlátásbeli ellentét permanens, soha nem szűnő ordibálássá alakult az évtizedek folyamán, miközben imádtam apámat, jártam az egyetemi szemináriumára (fantasztikusan jó tanár volt, szuggesztív és majdnem karizmatikus, s bár nem szabadna ítélkeznem, akkor is ezt kell mondanom – igazolja ezt egyébként a tanítványai által a halála után készített interjúkötet, a Rejtőzködő legendárium).1 A szemináriumon engem pontosan ugyanúgy kezelt, mint bárki mást, sőt ha véletlenül üvöltöttem, akkor is csak annyit mondott: „Kolléga úr, kéretik talán csendesebben.” Ám ez a felfokozott viszony, ami persze rányomta a bélyegét a családi életünkre is (akár együtt laktunk, akár nem), szóval ez a feszültség hétről hétre szenvedelmes vitákhoz vezetett, hiába is volt minden kísérlet, hogy szétválasszuk a „köz-” és a „magán-” kapcsolatunkat. Igen, mindenki hitt a maga igazában, apám minden volt, csak cinikus nem: szenvedélyes „őre” volt a kádárizmusnak, a szocializmusnak, és ez a szenvedély határozta meg a saját igazához való viszonyát. Többször használta vita közben a tükör metaforáját, vagyis azt, hogy ő másnap reggel is tükörbe tud nézni. Ennek a metaforának is kettős értelme volt: egyfelől apám hitét fejezte ki saját álláspontjának moralitásában, másfelől viszont a tükörrel azt is sugallta, hogy a másik (jelen esetben én) nem morális állásponton van. Nagyon nem szerettem ezt a metaforát, nem azért, mert apám álláspontjának a morális mivoltát vontam volna kétségbe (bár volt erre is példa), hanem azért, mert apám tükre az én moralitásomat kérdőjelezte meg ilyenkor, igaz, akaratlanul. Közös tulajdonságunk (vagyis megörököltem tőle), hogy nem vagyunk képesek distanciáltan viszonyulni a dolgainkhoz, legyenek azok kicsinyek vagy alapvető fontosságúak. Igazság szerint mind a ketten megszenvedtük ezt a kapcsolatot, miközben vágytunk a másik feltétlen elfogadására. Annyi azért még idetartozik, hogy én láttam Pándi életében egy feltétlen kapcsolatot, amelyet igazán ritkán lát az ember: ez az ő viszonya volt a nagyapámmal. Apa és fia ilyen feltétlen szeretete és elfogadása egymás iránt, azt hiszem, nagyon ritka jelenség. Igazán nem vagyok irigy természet, én az ő kapcsolatukat mint egy természeti csodát éltem meg. A szeretetből nem, a feltétlenségből viszont ki voltam zárva.

Ez a könyv tehát a kettőnk viszonyának könyve is. Nem lenyomat, nem a kapcsolatunk dokumentuma, hanem apám „másik”, elrejtett élete, azt mondanám: élete valóságának „másik fele”: a „Pándi-tragédia” könyve, a morális autonómiáért folytatott szenvedélyes küzdelem nagyszabású, de tragikus kudarca.

1.

Pándi Pál (ez írói álneve, a valódi pedig Kardos Pál) 1926-ban született Debrecenben. Apja, az én nagyapám, Kardos László, a debreceni zsidó gimnázium tanára, műfordító, kritikus, a Nyugat állandó szerzője, a debreceni Ady Társaság főtitkára. Apám már fiatalon „irodalmi körökben” mozog, sok nyugatos író, költő látogat Debrecenbe, sőt a szülői házhoz is. Nagyapám éveken át volt a fia osztályfőnöke. ’44-ig Debrecenben élnek, majd jön a gettó, nagyapámnak munkaszolgálat; apámat és a húgát a nagyanyámmal együtt Bécsbe deportálják kényszermunkára (az úgynevezett strasshofi deportálásról van szó). A könyv első fejezete az erről szóló napló, mely, ha töredékes is, vagy talán éppen azért, megrázó dokumentuma egy tizennyolc éves, érettségi helyett gettóba hurcolt, majd deportált fiú történetének. Magáról a naplóról itt kevesebbet szólnék, annál inkább a Pándi egész életét meghatározó döntő, „kritikus pontról”: a totális emberi kiszolgáltatottság megéléséről, a magyarságából kitaszított zsidó határélményének egész életére kiható borzalmáról.

Részlet a naplóból:

Június 15-én leláztalanodtam. A deportáció már egész közelről fenyegetett. Leszerelték a zsidó tanács telefonját, nem kézbesítettek többé táviratot. (A villanyt és gázt még június elsején kikapcsolták.) A rendőrség lerendelte a másnapi romtakarító kivonulást. Maga Weisz Pál ajánlatosnak tartotta a csomagolást. Rémes este volt. Aputól jött egy lap. Jól van. Vigyázat, a lap titkos utasítást is tartalmazott. Visszafele olvasva a szókezdő betűket ez jött ki: „Vagonba ne!”. Drága jó Apám, hogy aggódhattál és hogy aggódhatsz értünk! Szegény Anyut, aki belenyugodni látszott a vagonírozásba, Apu két szava egész felzaklatta. Én szökni próbáltam. Egyelőre más mód nem látszott, mint az elbúvás. Megszereztem a kistemplom kulcsait, és végigkutattam a padlást. Nagyszerű búvóhely. De meggondoltam azt, hogy Anyu, Évi, Kató néni, három nő, egyedül marad. Maradtam. Mindez 1944. június 15-én játszódott le, egy hónappal a gettó kapuinak lezárása után.

A titkos utasítás-könyörgés ellenére jött a vagon.

A pap némán meredt maga elé. Aztán hirtelen elhatározással dacosan felütötte a fejét, keményen szembenézett híveivel, s fennhangon megszólalt: Testvéreim, térjen mindenki otthonába! [Áthúzva: Tanácsos felkészülni] Készüljetek az útra, csomagoljatok. – És megindult lefelé a lépcsőn.

Hét óra felé járt az idő. [Áthúzva: A városból] Langyos szél hullámzott végig a gettón. A nap lassan-lassan nyugovóra indult. A tömeg csak állott, némán, konokul. Hallgattunk. S mintha a halál angyala suhant volna el felettünk, megborzongva az elhangzott szavak súlyától, mellünkre csuklott a fejünk.

A napló nélkül érthetetlen apám élete és halála. A gettó, a deportálás nem csupán a halál lehetőségét jelenti; a túlélő számára is egy egész életen keresztüli rettegést és gyűlöletet hordoz az a tény, hogy lehetővé vált emberi létezésének megszüntetése. ’44 után már soha többé nem lehetett az a felszabadult, tehetséges és jóképű fiatalember, aki ’44-ig élte a maga polgári életét. Ettől kezdve mindent meghatároz a rettegés és a gázkamrák világának újra eljövetele elleni harc: az „őrjárat”. És persze innen a „némaság”, a „titok”, a zsidóság mint tabu, és a végletes érzékenység mindenre és mindenkire, ami és aki „veszélyt jelenthet”. Egyszerre épül ki benne a gyanakvás egyfelől, és az azonosulás distanciálatlan szükséglete másfelől. A szorongás és a klausztrofóbia egy egész életen át elkísérte. Minden tudományoskodás nélkül én ezt magamban „Auschwitz-szindrómának” neveztem.

Ha egyetlen jelenetben foglalnám össze e szindróma kialakulásának feltételezhető ősforrását, akkor fel kell idéznem egy történetet, amelyet a naplóban apám nem rögzített, csak később mondott el, akkor is nagyon kevés embernek (nekem persze nem), de így is több verzióban maradt fenn.2 A vonat Bécs–Strasshof felé menet valahol Győr körül megállt. Valaki engedélyt kapott, hogy elmenjen vízért a kútra; az egyik verzióban ez apám lett volna, a másikban egy öregember. (Az elbeszélő személyének hitele okán én az utóbbit tartom valóságosnak.) A csendőr felsorakoztatta a többieket, és a fegyverét rájuk szegezve közölte, hogy ha az illető nem ér vissza öt percen belül, lőni fog. Magyarán lemészárolja őket. Erre ugyan nem került sor, az illető nyilván visszaért, de a deportáltakra irányított, csőre töltött fegyver látványa egy életre beleégett apám lelkébe. Az, hogy erről nekem sohasem beszélt, és egyáltalán, nagyon keveseknek említette, több mint érthető. Az azonban döbbenetes, hogy a naplóban sem szól erről: abban a naplóban, amelyet a bécsi deportálás idején mindvégig hiányolt, féltett apjának ír (aki közben munkaszolgálaton van), hogy legalább utólag tudósítsa a családdal történtekről. Az egész vonatút homályban marad: sem az út során, sem a strasshofi elosztótáborban töltött időszakban nem ír le egy szót sem, és utólag sem idézi fel a Debrecen és Bécs között történteket. Tehát már rögvest e jelenet után működni kezdett az elfojtás, amely persze alapvetően határozta meg apám „Auschwitz-szindrómáját”. Úgy gondolom, a ráfogott géppisztoly élménye annyira mély volt, a halál lehetősége olyan közeli, hogy egyszerűen utólag nem tudta már leírni sem.

A háború utáni évek megértéséhez még egy idézet a naplóból. Még a bevagonírozás előtt vagyunk, épp a szentgyörgypusztai internálótábor felé indulnak a gettó lakói Debrecenből:

A csendőr, aki mellettünk jött, viccelődött, s bár nem látszott rosszindulatúnak, csak egy pimasz disznó volt, az anyja istenit, hogy fáradt, kiszolgáltatott emberek mellett még pofája van viccelődni. Józsán is keresztülvonult a csapat. Akkorra már csak sonderségünk táplálta reményünk vitte szinte gépiesen lábainkat előre. [Áthúzva: Vasárnap] Péntek délután volt, a büdös parasztok [áthúzva: kikenve-kifenve] járkáltak, vagy csoportba verődve néztek bennünket. Nem egy gonosz megjegyzést is lehetett hallani. Az egyik „magyar” odaszólt a csendőrnek, hogy csak gázoljon közéjük, csendőr úr! És közben biciklin állandóan ott száguldozott a csoportok mellett az a bizonyos gaz kis német, aki a téglagyárban elvert. Nyakában a szíjon egy élesre töltött géppisztoly.

Az „Auschwitz-szindróma” apámnál bizony a „magyar-szindrómát” is magába foglalta. A gyűlölködő magyarok odavetett megjegyzései nyomán a naplóban több helyen kifejezésre juttatja saját „magyargyűlöletét”, ami voltaképp a magyar identitású deportált újabb „egzisztenciális” mélysebe. Tolnai Gábor ezzel kapcsolatban így beszél a Rejtőzködő legendáriumban a háború utáni helyzetről:

Kardos László […] azt mondta: mint pedagógus arra vagyok a legbüszkébb, hogy a fiamat eszére térítettem. Kérdően néztem rá. Kiderült, mint ismeretes, Palit még gimnazista korában deportálták, s mikor hazakerült […] teljesen megzavarodott a magyarságában […]. Szóval Pali tizenhat-tizenhét éves volt, s egyáltalában nem csodálható, de hát ő is teljesen elbizonytalanodott a magyarságát illetően. Az édesapja azonban megfelelően helyre tudta tenni a nácizmust, a fajelméletet, és a legnagyobb pedagógiai teljesítményének tartotta, hogy a fia […] beiratkozott az egyetemre magyar szakosnak, és kommunista lett. Ez a komplexus, sajnos, Pali egész életére rányomta a bélyegét.3

Ehhez csak annyit tennék hozzá, hogy nem apám zavarodott meg a magyarságában, hanem a magyarság „zavarodott meg”, amikor voltak, és nem kevesen, olyan „mélymagyarok”, akik a zsidókat nem tekintették sem magyarnak, sem embernek

[…]

1974-ben élete főhőse, Petőfi Sándor kapcsán ezt írta a halálról:

Ne a halálra emlékezzünk most, hanem a halál ürügyén az életre, a műre. A halál soha nem egyszerű, mindig szomorú, megborzongató, fagyos. De halál és halál között sokféle különbséget tehet az élet; az életet és a halált nem csak biológiai kapcsolat köti össze. Van halál, mely a választott életküzdelem része-folytatása, és ha e küzdelem minősége közhasznú és nemes, akkor a halál egy nagyszerű élet megszakítója, végpontja.24

A „Pándi-tragédia” éppen abban áll, hogy apám Petőfi kapcsán önnön létezéséről beszélt, ám a saját halála egy tragikus élet „része-folytatása”, és egy tragikus küzdelem „végpontja”.

Ugyanakkor az is igaz e végponton, amit Derrida a „halál adományának” nevez. Apám a rendszerváltást nem tudta volna átélni. Saját élete szempontjából – a „Pándi-tragédia” felől – ez már értelmezhetetlen fordulat lett volna. Igen, Pándi Pál tragikus halála másfelől a halál adománya volt. A halál formát adott életének, egy tragikus életnek, melyben a vágyott morálnak csak pillanatai voltak, de amikor már erre sem érzett esélyt, megírta utolsó levelét, amelyet persze értékelhet az utókor a tragédia iránti nagy érzék gesztusaként, ám e vég mögött a morál „pillanatainak” végső ellehetetlenülése áll. „A döntés pillanata az őrület”, írja Kierkegaard. Apám átélte és a formaadás, a halál gesztusával megelőzte az őrület pillanatát.

„Helyzet van.” Apám fordulata volt ez, amikor úgy érezte, hogy valami lényeges történik. Igen, Öregúr, lényeges valami történik: megjelenik a lényed könyve. Igen, helyzet van.

*

Mindenkinek több mint köszönöm, hogy elviselt engem a könyv készülése idején. Több mint köszönöm azoknak, akik a kéziratot elolvasták, javították, szerették. És kiemelten név szerint több mint köszönöm Takács Mártának, aki először olvasta ki évtizedekkel ezelőtt a naplót, több mint köszönöm Schmal Alexandrának, aki a megértő szerkesztők extraklasszisa, és több mint köszönöm Agárdi Péternek, akinek a hozzáértése nélkül nincs kötet.

Kardos András

A sajtó alá rendezés elvei

Pándi Pál özvegye és a Szépirodalmi Könyvkiadó 1988-ban felkérte Agárdi Pétert, hogy állítson össze egy posztumusz válogatást Pándi gyűjteményekben nem publikált, illetve „kései” kritikáiból, esszéiből, s ez a gyűjtemény Balogh Ernő és Takács Márta közreműködésével, Teherpróba címmel – kéziratban – el is készült. A kiadó szerződést kötött rá, de a tervezett könyv végül nem jelent meg. E meg nem valósult könyvhöz hasonlóan a jelen kötet is a Bölcs István által készített, kötetünkben olvasható életútinterjú címét vette át; írásai azonban merőben más szempontok alapján kerültek kiválasztásra.

A kötet szövegei többféle forrástípust (autográf kézirat; gépirat; publikált újságcikk, interjú) képviselnek. Közlésüknél ugyanazt az alapelvet követtük: a helyesírást modernizáltuk a hangzás megtartásával. A kézzel írt naplófüzeteket összeolvastuk a Takács Márta által 1988-ban legépelt verzióval. Pándi nyelvhelyességi hibáit az olvashatóság megkönnyítésére helyenként szögletes zárójelek között javítottuk; néhol [!] jelzi a fogalmazás esetlenségeit. A naplóban idegen nyelven írtakat betűhíven közöljük, fordításukat/magyarázatukat jegyzetben adjuk meg. Az áthúzott szövegrészeket csak abban az esetben közöljük, ha stiláris vagy tartalmi szempontból pluszinformációt hordoznak. Az olvashatatlan részeket [– –] jelöli. A kéziratban aláhúzással kiemelt szövegrészeket kurziváltuk. A belügyi dokumentumok esetében a korábbi keltezésűek összefoglalását, ismétlését nem közöljük, ilyenkor így jelezzük: […], és a kihagyásokra az első előfordulásnál lábjegyzetben is felhívjuk a figyelmet. A gép- és kéziratos levelek, feljegyzések közlésekor a dokumentum sorszáma mellett az általunk adott eligazító jellegű, tematikus cím olvasható; a kikövetkeztetett dátumokat szögletes zárójelbe tettük. A könyv végén megadjuk az eredeti dokumentumokban szereplő vagy a szövegközlők által alkalmazott rövidítések feloldását.

Köszönjük az Aczél-kuratóriumnak és Aczél György örököseinek, valamint Bölcs Istvánnak, Csáki Juditnak és Kovács Dezsőnek hozzájárulásukat a kötet kulcsfontosságú szövegeinek közreadásához.

Ezúton mondunk köszönetet Frojimovics Kingának és Molnár Juditnak a lágernapló szövegkiadásának és jegyzeteinek lektorálásáért.

Sokaknak tartozunk továbbá köszönettel, akik segítettek tisztázni számos felmerült kérdést, ellenőrizni egyes adatokat és megvilágítani a hiányzó részleteket: Bánfalvi István, Benkő Attila, Bolvári-Takács Gábor, Buzási Gábor, Földes György, Gajdó Tamás, Gelencsér Gábor, Katona Ferenc, Kemény Aranka, Király Júlia, Margócsy István, Mórocz Gábor, Nádasdy Ádám, Patkós Éva, Révész Sándor, Ripp Zoltán, Soltész Márton, Szajbély Mihály, Szűcs Katalin Ágnes, Tóth Gábor, Tóth Károly, Török Sándor Mátyás, Veres András.

A szerkesztők

I. Lágernapló

I. füzet 1944. február–október

Bécs,25 1944. július 7.

Hogy tulajdonképpen miféle műfaj kerekedik ebből az irományból, bizony nem tudom. Eredetileg naplónak szántam, tekintettel azonban arra, hogy mind ez idáig semmiféle írás-alkalmatossághoz nem jutottam, február 25[-től] visszamenőleg kénytelen vagyok magamat emlékezőtehetségemre bízni, s ennek alapján leírni azt az emberéletre való eseménysorozatot, melyen a mai napig keresztüljutottam, s melynek végét minden valószínűség szerint nem a mai nap jelenti.26

Először talán bemutatkozom. Tizennyolc éves vagyok, születtem Debrecenben. Legutoljára a gimnázium VIII. osztályába jártam;27 a félévet kitüntetéssel végeztem. Az önképzőkör elnöke voltam. Azonkívül sokat forogtam társaságban. Volt ún. nagy szerelmem, B. Kati, akivel gyakran veszekedtünk, de akiért tűzbe mentem volna (s talán most is) bármikor. Az apám ugyanabban a gimnáziumban tanított,28 amelybe jártam, s a jó Isten kifürkészhetetlen jóvoltából négy éve osztályfőnököm. Mint tanár szigorú, mint apa szintén, de nála kellemesebb emberrel még nem hozott össze a sorsom, nálánál szan pőrebb és szan reprosabb29 embert még Jókai sem álmodott. Tanársága mellett egyike a legkiválóbb magyar műfordítóknak, kritikusoknak, s mint ilyen, már Baumgarten-díjat30 és több elismerést is kapott. Mindezt csak azért részletezem, hogy apám igazi arcéle egész világosan elénk rajzolódjon, s most, mikor már kb. egy hónapja oly durván elszakított bennünket a sors, jólesik egy kissé megállani és álldogálni Apám személye körül. Anyám a legjobb anya. Amíg csak módunk volt rá, húgomat és engem a lehető legnagyobb szeretettel nevelt, különórákra járatott, ruházott. Húgom egyszerre három nyelvet tanult, azonkívül kitűnően zongorázott és balettre is járt. Anyámnak akkor szereztük a legnagyobb örömet, ha esténként Apuval hármasba[n] elkezdtünk németül, franciául és angolul társalogni, vagy ha Éva húgom a zongorán nekikezdett egy-egy szép melódiának. De menjünk tovább. Most a húgom mutatom be. Tizenöt éves lány, tehetséges zongorista, nagy nyelvérzékkel bír, a társaságot utálja. Sokat veszekedtünk egymással, de amellett nagyon szerettük egymást. Ha pénzhiányban szenvedtem, duruzsolni kezdtem a fülébe, s neki nem volt szíve nem adni egy-két pengőt a perselyéből. Ami a természetét illeti, arról nehéz lenne beszámolni. Az emberek iránt általában nehezen melegedik fel, kissé hidegen viselkedik még a közvetlen családjával is, beszélgetésben nehezen oldódik, emellett azonban tiszta lélek, mely párját ritkítja.

Szervesen hozzátartozik beszámolómhoz még az is, hogy Apám tanársága mellett egy negyvenszemélyes internátusnak is vezetője volt, amely igaz, hogy sok munka árán, de jótékonyan növelte a szerény, soványka tanári fizetést. Az internátusban csak fiúk laktak, tizenegytől tizennyolc évig, akikkel jóba-rosszba együtt voltam, különösen pedig nyolcadikos osztálytársaimmal, akiket nagyon-nagyon szeretnék még egyszer viszontlátni. Ideírom a nevüket is: Erős Laci, Stern Bandi,31 Holzer Laci. Az első pesti, a második miskolci, a harmadik győri. Tanulónak mind a három gyönge volt, de jóbarátnak mindhárman kitűnőek.

Ha időm volna rá, most részletesen foglalkoznék a tizennyolc éves életkoromban rejlő gyönyörökkel, a fiatalságunk szertelenségeivel, a VIII. osztály csábító ügyeivel [?], bolondságaival… De miért beszéljek róla? Talán egy-két régi emlék felelevenítésével visszaringassam magam egy álomvilágba, melyet úgy elnyelt a Háború, mint Jónást a cet.

Köröttünk dúlt a második világháború. Törődtünk is mi vele! Ha szombat délutánonként engedély nélkül ellógtunk a lányokkal a moziba, vagy bebújtunk a diákcuki sarkába, hát kellett egyéb a boldogsághoz! Különben ezeken az utakon vagy két éve hű kísérőm [áthúzva: volt] Kati, akiről még sok szó fog esni. Ezek mellett a léhább szórakozások mellett rengeteget tanultunk, olvastunk, egyik-másik közülünk behatóbban foglalkozott a zenével, irodalommal, fizikával, kémiával, a tanulmányi versenyeken lett volna osztályunknak egy-két komoly esélyese…

De a legfontosabb tényt elfelejtettem említeni. Zsidók vagyunk. Vallásunk izraelita, fajunk a magyar törvényhozás által 1941-ben hozott úgynevezett fajvédelmi törvény értelmében „zsidó”. Ez a törvény fajtánkat bizonyos terein a közéletnek visszaszorította;32 speciel reánk, a Kardos családra nézve ez nem jelentett semmit, csupán az 1940, ’41-es évek erősebb antiszemita hulláma szorította őt [!] hátrább az irodalmi fórumról. Ez az áramlat ’42–’43-ban gyöngült, s ’44-be33 Apunak már két könyve is megjelent, s több könyve volt már szerződésbe[n] lekötve. Soha még ilyen jól nem éltünk. A könyvekkel Apu sokat keresett, gyakran jártak Anyuval Pestre, mi gyerekek egymás után kaptuk az új ruhákat. Vagyonunk sohasem volt. Most kezdtünk arra is gondolni, hogy talán gyűjtenénk… Így tartott ez egészen február végéig. Akkor kezdődött el a kálváriajárás, melyet én kezdtem el, s mely ennek a könyvnek tulajdonképpeni tárgya.

Így, három-négy hónapos távlatból is világosan emlékszem mindenre. Február 23-án délután öt órakor az inter moziba ment. Én ellógtam a fiúktól, elmentem Katiért, és vele mentem el, külön a társaságtól. Tisztán emlékszem, a Tengerparti randevú című filmet34 láttuk. Szép, illúziókba ringató játék volt. Fogtuk egymás kezét, néha egymásra néztünk, szóval úgy, ahogy azt a tizennyolc éves szerelmesek szokták. Előadás után hazakísértem. Tiszta téli este volt, friss hó esett, a metsző hideg felengedett kissé. A házuk előtt erősen kezet fogtunk, Kati indult befelé, aztán hirtelen visszafordult, szájon csókolt, és beszaladt a kapun. Mondhatom, idilli kis jelenet volt.

Másnap, csütörtök estefelé kezdtem magam rosszul érezni. Zúgott a fejem, de nem törődtem vele. Péntek délelőtt az iskolában tovább romlott az állapotom. A számtantanárom, szegény jó Sebők,35 akivel különösen jóba[n] voltam, erőszakkal akart hazakergetni, de én makacsul kitartottam, hét év óta nem voltam beteg, egy kis rosszullétet csak elbírok.

Délben már nem bírtam ebédelni. Apu hazaküldött lefeküdni (ugyanis az internátusban étkeztünk). Megmértük a lázam, 38° volt. Anyu ijedelmében valami piros foltot látott a testemen, gyorsan lehívtuk a háziorvost. Gyors diagnózis: sarlach.36 Magyarul vörheny. Fertőző gyermekbetegség. Anyuval egy taxin kimentünk a gyerekklinikára, ahová később Apu is utánunk jött. Fölvették az adataimat, aztán befektettek egy csomó gyerek közé a ragályosztályra. Le sem lehet írni, mennyire elkeseredtem. Hat hétig feküdni (jó esetben, sima lefolyás mellett), az érettségi előtt, mikor az ember olyan bolondul szerelmes, bezárva sok síró gyerek közé, anélkül hogy valaki is bejöhessen hozzám. Kétségbeejtő…

De aztán lassanként tisztázódott a helyzet. Anyuék mindennap meglátogattak, az állapotom javult. Később már a tejbegrízen kívül mást is ehettem. Kaptam könyveket, tanultam, olvasgattam, úgyhogy a klinikai élet is kezdett elviselhetővé válni. Katival mutyiban leveleztem, hetenként egyszer ő is meglátogatott. Az ápolónővérekkel jó viszonyban voltam, szerettek, én meg igyekeztem jól viselkedni. Egyedül egy taknyos gyerek piszkálódott a kórteremben a zsidóságom miatt. Fájt, fájt, de igyekeztem magam túltenni rajta. Az osztály hullaszállítójával is jóba voltam. Lefizettem, és ő csempészett ki leveleket Katinak. Közben, ha jól emlékszem, március 6-án, az interben megtartották a hagyományos purimi bált.37 Sajnáltam, hogy nem voltam jelen, táncolni mindig szerettem, de hiába, kénytelen voltam beérni azzal a doboz süteménnyel, amit ez alkalommal Anyuéktól kaptam.

A napilapokat mindennap olvastam. Az oroszok lassan haladnak a Kárpátok felé. Cassinónál visszaverték az angolokat. Bombatámadás ért különböző német helységeket. Magyar felségterületen nem történt bombázás. És dicsértük a Kállay-kormányt, milyen ügyesen vezeti az ország hajóját Európa háború korbácsolta tengerén. A frontok lassan-lassan kijegecesedtek, csupán keleten volt némi mozgás. Egyáltalán, ami a politikát illeti, volt a levegőben valami vihar előtti csend. A március 15-i ünnepélyeket megzavarta a légiriadó. Az újságok Kossuthról kezdtek cikkezni, március 19-én lesz születésének százéves évfordulója.38 A jobb- és baloldali lapok magyarázták, fejtegették Kossuth liberalizmusát, közöltek arcképeket, riportokat…

1944. március 19-én

Délelőtt semmi nem történt. Délután fél háromkor kijött hozzám a família. Apu, mint azt máskor is tenni szokta, ha valamit nem akart az ablakon keresztül hangosan mondani, egy fehér papírra írt valamit. Közben Anyuval és Évivel beszélgettem. Aztán Apu odanyomta az ablakhoz a papírt. Szó szerint ez állt rajta: „A németek megszállták Pestet, a Kállay-kormány elmenekült. Senkinek egy szót se.” Az első pillanatban nem tudtam kellőképpen felfogni az egészet. Aztán lassanként kezdett derengeni előttem a valóság. A németek megszállták Pestet. Mit is tettek a németek? Ja, igen, Varsó, Lublin, Dnyepropetrovszk,39 gázkamra, tömeggyilkosság, gépfegyverezés, Szlovákia… úristen, és ezek most itt vannak, most mi jövünk: Lengyelország, Szlovákia, Németország, Dánia, Hollandia, Ausztria zsidósága után most mi következünk…40 Most, hogy teljes egészében ráébredtem a valóságra, megrémültem. Különösen pedig attól, hogy tehetetlenül feküdtem a klinikai ágyon, a hat hétből még jó két hét hátravolt, s azalatt még mi minden történhet! Apu igyekezett nyugodt maradni, de láttam, hogy belül ő is kétségekkel vívódik. Anyu szintén. Egyedül Évi naiv lelkét nem zavarták meg az események. Ő maradt a régi. Apuék aztán elmentek, én pedig ott maradtam, szívemben a klinikai rabság nyomasztó érzéseivel. Nem szóltam a dologról senkinek, de láttam, hogy a nővérek is tudhatnak valamit, olyan idegesen sürgölődtek. Később aztán ők szóltak nekem, hogy a németek jöttek Pestre, és hogy Debrecenbe is fognak jönni. Aznap este nem tudtam elaludni, fülhallgatós rádióm elromlott. Gondolkoztam. Sok jó ugyan nem jött ki belőle. Kilenc negyvenkor a nővérek szobájában (éppen a mellettem lévőben) megszólalt a rádió. A [áthúzva: politikai] fronthírek leadása után részletesen ismertette a Magyarság aznapi vezércikkét.41 Zsidózott. A magyar rádió zsidózott. Erre eddig még nem volt nálunk precedens.42 Éjféltájt elaludtam.

Ez volt az az emlékezetes március 19. nap. Különben Éva húgom születésnapja.

Másnap, hétfőn reggel már többet tudtam meg. Az osztály konyháján összeült a nővérek kupaktanácsa, s a kiszűrődő hangokból tudomásomra jutott, hogy Debrecenbe is érkeztek német csapatok, kik a reptér megszállása után a városban is elhelyezkedtek, igénybe véve a legkényelmesebb szállásokat. Délután meglátogattak Apuék. Ők már többet tudtak. A német SS-alakulat tagjai megjelentek gazdagabb zsidóknál, azokat megzsarolták, megverték, és hallgatást parancsolva busás haráccsal távoztak. Az ortodox hitközség papjával43 oly durván bántak, hogy a rémülettől megőrült. Beszállították a klinika idegosztályára. Hasonló brutális módon zsarolták meg gimnáziumunk rajztanárát,44 kit, azon kívül, hogy ütlegeltek, utolsó filléréből is kifosztottak. Így zajlott le a németek első napja Debrecenben. A valóság most már egészen közelemben csapott le. A helyzet erősen súlyosbodott. Most már minden perc veszélyt rejteget. Ki tudja, a német terrorlegények mikor törnek rá a mi lakásunkra? S közben a klinikai rabság nyomasztó érzése állandóan deprimált. Teljesen egészségesnek éreztem magam. Szökni! Erre gondoltam legelőször. Csak ki a klinikáról. Aztán bánom is én, csak szüleimmel együtt. Úgy terveztem, hogy este nyolckor, amikor leoltják a villanyt, s már besötétedett, megvárom, míg a többiek elalusznak, a nővérek bevonulnak szobáikba, akkor kilopózom a folyosóra, s onnan az ablakon keresztül ki. Egész délután ezen gondolkodtam. Hat óra felé kaptam egy új fülhallgatós rádiót. Állandóan zeneszámok voltak műsoron, hét, fél nyolc felé a szpíker bejelentette, hogy a rádió rövidesen fontos közleményt ad le, melyet mindenki saját érdekében hallgasson meg. S utána rázendített egy indulóra. Mondanom sem kell, mennyire feszülten tapadt minden idegszálam a rádióra. Sok jót nem vártam a közleménytől. Bizonyára azt mondják be hivatalos formában, amit eddig az emberek beszéltek. De milyen fokú a német megszállás? Vajon a magyar különállás teljes megszűnését jelenti, mint ahogy ezt az ausztriai példa mutatja? Vagy csak katonai jellegű, s a hadi fontosságú helyek birtokbavételére szorítkozik? Ettől a vagy-tól tettem függővé a szökést. Az indulók egymás után peregtek. És nem akart végük szakadni. Mint félőrült sétáltam ágyam előtt egy kétméteres körben, ameddig fülhallgatóm zsinórja engedett. Vagy egyórai eszeveszett indulózás után hosszabb szünet következett. Minden tagom remegett az izgalomtól, idegességemben véresre harapdáltam a számat. A rádió vagy két percig hallgatott, aztán valami zörej következett, és utána – újra az indulók fárasztó sora. Nagy sokára aztán vége szakadt a zenének, s a szpíker beolvasta a hivatalos közleményt: Tekintettel arra, hogy a Kállay-rezsim nem teljesítette a német–magyar fegyverszövetségben vállalt kötelezettségeket, sőt azt különböző titkos utakon kijátszotta, német csapatok érkeztek Magyarországra, kik honvédségünkkel együtt hivatottak feltartóztatni a Kárpátok vonalán álló bolsevista veszedelmet. A változásnak megfelelően kell reformálni a magyar közéletet, azt megtisztítani minden sötét folttól, mely a régi világra emlékeztet. Igazi keresztény jobboldali magyarság kell, mely híven követi a Nagy Fegyvertárs, Németország eszméit. Természetesen az új rend új vezetést követel. A kormány gyökeresen átalakul. Miniszterelnök a volt berlini magyar követ, Sztójay Döme. Tagjait fele-fele arányban a Magyar Élet Pártja s Imrédy MMP-je45 szolgáltatja. Szerepel köztük Kunder Pál,46 Jurcsek, a hírhedt korrupt Jaross, Szász. A kormány egyetlen számunkra megnyugtató pontja az emberséges gondolkodásáról ismert Csatay honvédelmi miniszter volt. Aláírás Horthy.47 Nagyjából ezt tartalmazta a közlemény, legalábbis én nagy izgalmamban ezt hámoztam ki belőle. A szökésről persze letettem. A közlemény bemondása után valahogy nem éreztem közvetlen veszélyt. Kaptunk egy nemzetiszocialista kormányt,48 viszont az oroszok a Kárpátoknál vannak. Német csapatok érkeztek Magyarországra, viszont [az] USA az ottani másfél millió magyarral talán megmentheti a mi életünket. És így lamentáltam éjfélig, számítgattam az eshetőségeket, megoldásokat, aztán elaludtam. Másnap már a nővérektől megtudtam azt is, hogy tulajdonképpen hogy történt az egész válság. Horthyt Hitler a főhadiszállásra hívatta, talán Csatayval együtt, s ott kényszerítette őket a rezsimváltozás legitimálására.49 Más verzió szerint míg a Kormányzó távol volt, Pesten puccs történt, jobboldali alakulatok erőszakkal átvették „külföldi” támogatással a hatalmat. Legalábbis a keresztény közvélemény így tudott a dologról. Nagyjából ugyanezt az információt kaptam délután Aputól. Az SS-ek tovább járták a zsidó házakat, üzleteket, fosztogattak. Jöttek hírek, hogy a Bikában50 magyar és német tisztek között összetűzésre, szóváltásra került a sor. Különben úgy látszik, a magyarok megorroltak a németekre pökhendi magatartásuk miatt.

Természetesen tanulni nem tudtam tovább, koncentrálni abszolút nem bírtam. Vagy gondolkoztam, vagy pedig oldalas leveleket írtam Katimnak. Esténként néha bejött R. doktor úr, aki igen rendes, humánus gondolkodású ember: vele sokat beszélgettem. Egyébként a klinikai rend ellenére esténként limonádé Vaszary-regényekkel jól beleolvastam az éjszakába. Ezekhez nem nagyon kellett megerőltetni az agyam.

Az egyik szünnap délutánján a fiúk is meglátogattak. Egyáltalán nem voltak kétségbeesve. Szervezkedtek, nagy titkolózással, engem is belevontak, de rögtön láttam, hogy csupán felcsigázott fantáziájuk szülte gyerekes hevülés az egész. Kati is kinn volt nálam. Közben jöttek az első rendeletek. Sárgacsillag-viselési kötelezettség, autótilalom stb. stb.51 Jött az első iskolarendelet, a városi elemi iskolákat bezárják. Majd másnap: minden iskola április 1-jén zárja a tanévet. Tehát a mi gimnáziumunk is. Mi lesz az érettségivel? Hadit kapunk. Nekem nagyon jól jött volna, mert bizony a sok hiányzás miatt tudásom – különösen fizikából – meglehetősen hézakos [!] volt. Sebők tanár úr gyakran kinézett hozzám. Sokat beszélgettünk helyzetünkről, vitatkoztunk (ablakon keresztül). A viszony szinte barátivá mélyült köztünk, szó sem volt a tanár és tanítvány közti Dreischrittről.52 Apu mindennap kijárt hozzám, biztatott. Közben lefoglalták a gimnáziumot. Apu adta át a németeknek. Müller százados vette át a németek részéről az épületet. Leírom a nevét, oly derekasan, emberségesen viselkedett. Gyéren másfelől is érkeztek hírek bizonyos emberséges megnyilvánulásokról a németek részéről. A fosztogatás természetesen tovább folyt, sőt már hivatalos formát is öltött. A status quo–orthodox egyesült hitközséggel szemben az SS-vezetőség irtózatos követeléseket állított. Több száz ágy, lepedő, dunyha, paplan, lámpa, rádió szerepelt a listán. Megindult az archimedesi csavar. Kérdés, meddig bírja az egyre növekvő követeléseket a debreceni zsidóság. Közben egyre több zsidó lakást foglaltak le a németek teljes berendezéssel. A berendezést elszállították, aztán foglaltak új lakást. A fiúk az interből hazautaztak vidékre, az intert lefoglalták a németek, de egyelőre nem költöztek be.

Április 2-án gyönge nyakfájással ébredtem. Persze rögtön nyirokmirigy-komplikációra gondoltam, ami skarlát közben-után elég gyakori. A nap folyamán egyre gyöngültem, de nem mertem szólni a nővéreknek, mert féltem, hogy meghosszabbítódik klinikai szenvedésem. Estefelé annyira rosszul éreztem magam, hogy hat órakor lefeküdtem. A napi háromszor hivatalos lázmérésnél csaltam, vigyáztam, nehogy a higanyoszlop 37°-ot túlszaladjon. Másnap valamivel jobban éreztem magam, de a láz még mindég gyöngített. Délután Apu kijött hozzám, és közölte, hogy az érettségi meg lesz tartva, április 18-án az írásbeli, folytatólag a szóbeli. És biztatott, hogy tanuljak, amennyit csak tudok, aztán ha majd hazamegyek, rendszeresen folytatjuk. Tanultam is a történelmet erősen, de a láz nagyon bántott. Estefelé megmértem magam becsületesen, 38° lázam volt. S a klinikai hat hétből még egy nap volt hátra. Nem szóltam senkinek. Igyekeztem jókedvűnek mutatkozni, a nővérekkel politizáltam, a betegekkel sokat beszélgettem, mint aki már másnap úgyis távozik. Másnap, kedd délelőtt tíz órakor beküldtek a fürdőbe, alaposan letusoltam, aztán frissen, mint aki ezzel a tussal lemosta hat hét kínos emlékeit, kimentem a folyosóra, ahol már hozták a ruháimat, amit negyvenkét nappal azelőtt levetettem. Megérkezett Anyu is, egymásnak szaladtunk, s úgy tartottuk egymást sokáig átölelve. Aztán gyalog elindultunk a villamosmegálló felé. Nagy örömömben megfeledkeztem a gyengeségemről, arról, hogy tegnap még 38°-os lázam volt. Mentünk Anyuval karonfogva a kora tavaszi napsütésben, keresztül a Nagyerdőn. Azt hiszem, a viszontlátás perceiben mindketten megfeledkeztünk arról a veszélyről, mely bennünket fenyeget, s melyet csak a német autók eszeveszett száguldása, a piros színű német [– –]k újszerű káosza juttatott eszünkbe. Most láttam először a német-megszállta várost. Legszembetűnőbb a zöld színű német egyenruhák tömege volt. Aztán a terepszínű germán kocsik fülsértő dübörgése. Valahogy Debrecen levegője is olyan idegen volt. Nem olyan barátságos, mint ahogy otthagytam. Különben Debrecen volt a német főhadiszállás. Ahogy beértünk a városba, legelső utam a borbélyhoz vezetett. Onnan hazamentem. Az erőm lassan fogyni kezdett. Délben már alig-alig bírtam enni. Délután ledűltem, úgy próbáltam meg tanulni.

Másnap, szerdán volt a sárga csillag premierje. Reggel már korán ott volt az egész család az ablakban, és lestük az első sárga csillagost. Egy szegény prolinő jött, óvatosan körültekintgetve, nem esik-e valami bántódása. Szívfacsaró látvány volt. Anyu elsírta magát, Apu szeme is megnedvesedett. Én csak befelé könnyeztem. Délelőtt tételekért jártam a fiúkhoz, délután tanultam, de a láz nagyon gyötört. Másnap pocsék nagy szélben ismét kimentem. Tudakozódtam Kati után. Lakásadója közölte velem, hogy hazautazott még május [!] 30-án. Majd írni fog. Este lenn volt nálunk Sebők tanár úr. Együtt vacsoráztunk, aztán megbeszéltük, hogy milyen anyagot vegyek át matematikából. Mikor lefeküdtem, valamivel jobban éreztem magam. Másnap reggelre már csak annyi erőm volt, hogy felöltözzek. Fekve maradtam a díványon, kezembe tétellel, melybe jobb pillanataimban beleolvastam. Délelőtt megkaptam Katim levelét. Szegénykém azon a rövid úton mi mindenen ment keresztül. A máskor négyórás út most másfél napig tartott!

Délben annyira rosszul voltam, hogy letörtségem nem

folyt. április 8.

Egyelőre itt befejezem, ha időm lesz, folytatom… … …

II. Az Újholdtól a Csillagig
(1946–1949)

Emberszag

Szép Ernő könyve. Keresztes kiadás. Budapest, 1945. Megjelent: Magyarok, 1946. május, 259–260.196

Bomlik-alakul a világ képe, de Szép Ernő arcán még mindig annak a delejes és naiv jóhiszeműségnek a derűje ül, amely kezdettől jellemzi az ő magatartását. Mosolygós, szelíd ábrázattal jár az emberi gonoszságok közepette, gyermeteg lelkéből soha egy pillanatra sem vész ki embertársai jóságába vetett megrögzött hite. Korunk reálisabb nézőpontjai talán együgyűnek is mutatnák ezt a Twist Olivér-i „nem-életre-való” ártatlanságot, ha nem éreznénk mögötte őszinte humanista telítettséget. Szép Ernőt nem rázzák meg társadalmi igazságtalanságok, s mikor úgy érzi, hogy méltánytalanság történik vele, gyermeteg őszinteséggel elgügyögi (gondoljunk például a Gyermekjátékra), de kezét nem szorítja ökölbe sem osztályharcos elszántság, sem a kisemmizettek dühe. Emberi és írói attitűdjében humanista életszemlélet egyesül a gyermeklélek páratlan szelektáló és asszimiláló képességével, mely csak azt fogadja be és csak úgy, ami és ahogyan neki tetszik.

Szép Ernő humanizmusa nem bonyolult, elveken és elméleteken épülő filozófia: a kisgyermek állásfoglalása ez az élet gonoszságaival szemben. A „csúnya dolgokat” automatikusan elutasítja magától, nem rezonál háborúk borzalmaira, a frontok nyavalyái is csak úgy kerülnek hozzá, mint frájlájnos kisgyerek elé rokkant katonák a napsütéses korzón. Gyermetegség és humanizmus jellemzik magatartását, amelyhez ugyancsak jól illik szellemének franciásan finom mozgékonysága. Ez a három tulajdonság a leglényegesebb belső kikristályosodása Szép Ernő majd fél évszázadot átölelő írói munkásságának.

Hogyan érintették az események ezt a törékeny lelket? Voltak talán, kik nem hittek Szép Ernő írói attitűdjének őszinte voltában, szerepjátszásra gondoltak, s gyermeteg emberszeretetét csak póznak tartották. Mások nem minden alap nélkül tarthattak tőle, hogy a nehéz évek viharai megbontják e finom művű lélek egyensúlyát, hogy végleg kioltják belőle az alkotás vágyát. Nos, Szép Ernő kötete, az Emberszag bebizonyítja, hogy mindkét fél helytelenül ítélt-aggódott: a költőben nem halt meg a költő, és egész magatartása is hitelesebbé vált azáltal, hogy rosszban és még rosszabban is megmaradt annak, ami volt: könnyednek, bizakodónak és gyermetegnek.

Az Emberszagban időrendi sorrendben, kedves-könnyed pongyolasággal számol be a vele történtekről: a csillagos házról, KISOK-pályáról,197 sáncásásról. De az eseményeket nem a vaskosabb végükön fogja meg: könyvében kialakított világa a véres eseményekből kiszitált törékeny, miniatűr, lényegvesztő mozzanatokból tevődik össze. Érdekességük gyakran nem mélyebb gyökerű, mint egy polgári társaság hétvégi kirándulásának apró kis izgalmai.

Befelé azonban a maguk súlyában érzi át az eseményeket. Bámulatos könnyedséggel rajzol kört maga körül, amelybe bevonja mindazokat, akik hozzásegítik őt humanista illúzióinak átmentéséhez: az Aréna úti198 emberséges rendőrt, irodalombarát századost, megaláztatásukban is emelt fővel járó zsidó intellektueleket… Érzelmi kapcsolatot csupán ezekkel tart fenn az író, bennük érzi át és megmentettnek az ő liberális világban gyökerező, polgári bohémián táplálkozott életszeretetét. Makacsul vágyik mindenkiben felfedezni az emberiesség folytonosságát, s akiben ezt meg is találja, gyermekes örömmel vonja magához. Körén kevesen kerülnek belül, de ez a néhány ember is elég ahhoz, hogy az írót megóvják a végső kiábrándulástól, elkedvetlenedéstől.

A körén kívül eső személyekről, eseményekről többnyire felületi egyszerűséggel ír, emberi voltából egyre jobban kivetkőző környezete jobbára csak annyiban érdekli, amennyiben a humánum és antihumánum súrlódásait figyeli. (Gondoljunk itt arra a fejezetre, amelyben a vad pártszolgálatos és a zsidó ügyvéd incidensét írja le!) Szinte mindvégig megőrzi írói fölényét az eseményekkel szemben, igyekszik a kívülálló flegmatikus felsőbbrendűségével szemlélődni. S ez az álláspont hiánytalanul involválja egyéniségét: éppolyan álmélkodással, szemlélődő csodálkozással kalandozik nyilasok és németek között, mint azelőtt tavasszal a pesti korzón, csak most nem a női lábakat, hanem kínzóinak egyenruháját és arckifejezését bámulja. Újraéled benne a Szép Ernő-i hangulat, mely megfosztja az eseményeket súlyuktól, tragédiákat lényegüktől, s az összezsúfolt emberek páráját – penetráns szaguktól.

Szép Ernő hangja, hangulata szubjektív és megejtő. Aki a kritikus hónapok nyomasztó légkörét akarná magában feltámasztani, Szép Ernő könyvében hiába keresi szörnyű nyomait. Sokkal inkább uralkodik ezen a könyvön a lírai elem, semhogy az események tárgyilagos képéhez, a légkör nyomasztó feszültségéhez egészen közel vihetne. Viszont éppen ez avatja az Emberszagot irodalmi érdekűvé-értékűvé, s emeli magasan a féldokumentációs-félirodalmi, meg nem emésztett és meg nem érlelt eseményekkel zsúfolt, nyershús- és frissvérszagú irodalom fölé.

III. A forradalom idején

Feljegyzés Horváth Mártonnak,
a Szabad Nép főszerkesztőjének

Gépiratmásolat,227 1956. június 6.

Feljegyzés (Pro domo)

Az utóbbi napokban részt vettem néhány értekezleten, ahol az ország minden tájáról jöttek össze, jártam vidéken, megfordultam különböző körökben s ezek alapján szükségesnek tartom tájékoztatni Horváth elvtársat néhány kérdésről.228

1. Általánosan nagy az ellenérzés Rákosi elvtárs személyével kapcsolatban. Szinte egybehangzóan kifogásolják, hogy a budapesti nagyaktíva229 nem volt kielégítő, hogy a Rajk-ügyben sem a tájékoztatás, sem pedig az önkritika mélysége nem kielégítő. Újra és újra felvetik, hogy a Rajk-kérdésben s általában a rehabilitáció kérdésében nagy őszintétlenség van, hiszen csupán a Rajk-ügyben elhangzott vagy kiadott hivatalos kommentárok között is ellentmondások vannak.230 Magam is aggasztónak érzem, hogy ezekben a súlyos kérdésekben a párt mindmáig nem tudott kielégítő feleletet adni. Megjegyzendő, hogy a Kovács István-féle konzultációk231 után különféle hírek keringenek a Rajk-ügyet vizsgáló bizottságról, s arról az állítólagos tényről is, hogy Farkas Mihály nem hajlandó a bizottság előtt megjelenni, csakis a kongresszus előtt. Egyre szélesebb körökből hallani azoknak a bizonyos magnetofonszalagoknak az ügyét is.232 Mindebből nem tudom, mi igaz, mi nem. Annyi azonban bizonyos, hogy a párt politikája e téren nem meggyőző, nem kielégítő. Inkább arról van szó, hogy a párt vezetése időnként engedményeket tesz a közhangulat nyomásának, s nem arról, hogy igaz és nyomás alól szabaduló elemzés alapján irányítani tudná a közvéleményt.

2. Ezzel párhuzamosan újra és erősen kerül előtérbe Nagy Imre neve. A kérdést szinte egybehangzóan úgy vetik fel: Nagy Imre követhetett el kisebb-nagyobb politikai vagy gazdaságpolitikai hibákat, s ezért kizárták őt a pártból. Mások sokkal nagyobb hibákat követtek el (törvénysértések), s azokat változatlanul tovább működni [– –]. Ami a Nagy Imre-kérdést illeti, annak alapján, amit erről a Központi Vezetőség leveléből ismerek, azt mondhatom, hogy a párt politikája e tekintetben túlzóan élezte a helyzetet, s nagyon kétséges számomra az, hogy helyes volt-e Nagy Imrét kizárni a pártból, s ezzel mintegy politikai ellenbástyát teremteni az országban. Kérdés: nem volna-e helyes Nagy Imrét visszavenni a pártba, elismerni azt, amiben neki volt igaza, s rámutatni arra, amiben nem volt igaza. Egyáltalán: az egész párttagság sürgetően vár egy olyan elemzést az ország elmúlt három évéről, amely a XX. kongresszus ismeretében vizsgálná meg immár a lezajlott eseményeket, s mutatna rá arra, mi volt a ténylegesen jobboldali s mi a baloldali hiba. Véleményem szerint egy ilyen marxista elemzés alapján előtérbe kerülnének azok a vonások, amelyek nem távolítják, hanem közelítik a párt és Nagy Imre álláspontját, s amelyen meg lehetne oldani ezt a feszítő belső problémát.

3. Az a benyomásom, hogy a párt [– –] élenjáró szerepe régen volt ilyen bizonytalan, mint most. Változatlanul az a helyzet, hogy a párt nem tud élére állni az országos mozgásnak, hanem mögötte halad, ellensúlyozni igyekszik, s időnként engedményeket tesz. Itt voltak ezek a Petőfi köri viták, amelyeknek országos visszhangja van. Ezek a viták szinte a Központi Vezetőség „ellenére” folytak le, s nem a párt vezetésével. Az a cikk, ami erről a Szabad Népben megjelent,233 alapjában helyes volt, mert célja a támogatás, és nem az elfojtás. De ez a cikk csak halvány visszfénye volt a vitákon felmerült problémáknak, amelyeknek sokkal erősebb és súlyosabb volt a sodrása, mint ahogy erre a cikkből következtetni lehet. Ennek az országos mozgásnak nem reakciós a tendenciája. Az emberek vágynak az őszinte szóra, s ha azt kapnak, felderülnek, kinyílnak. Jellemző erre, hogy a Szabad Nép utóbbi egy-két hónapban megjelent számait országos megelégedettség fogadta.

4. Végül szeretnék megemlíteni néhány cikktémát, amelyeket hasznos volna a Szabad Népben kidolgozni. a.) A rehabilitáció kérdése. b.) A szocialista tájékoztatás előttünk álló feladatai. c.) A funkcionáriusok különböző típusai. d.) Van-e nálunk szakadás a főváros és a vidék között? (Ezt azért vetem fel, mert a vidék – benyomásom szerint – hetekkel, hónapokkal van elmaradva a politikai élet fővárosi lüktetésétől.) e.) Internacionalizmus és nemzeti önállóság. (A cikknek elvileg kellene felvetni a Szovjetunióhoz és a népi demokráciákhoz fűződő kapcsolataink helyes normáit.) f.) Legújabb kori történelmünk meghamisított pontjai. (A cikk mutasson rá a XX. századi magyar történelem – benne a párttörténet – azon pontjaira, amelyek mindmáig hamisan élnek a köztudatban, de a tankönyvekben is.)

Mindezeknek a cikkeknek kidolgozása (más cikkekkel együtt) véleményem szerint nagyban hozzájárulna ahhoz, hogy a párt ideológiailag ura legyen a helyzetnek, ismét vezetni tudjon. Gondolataim summája az: szakítanunk kell sürgősen az „engedményes” politikával, újra rá kell térnünk arra a politikára, amelyet a párt vezető, élenjáró szerepe követel meg.

IV. Pándi Pál és Aczél György
szövetsége
(Feljegyzések, levelek,
dokumentumok)

1. Feljegyzés a Kortársról, valamint
az Élet és Irodalomról299

HU_MNL_OL_XIX-I-4-a … 2_t_sz_n_59_d
gépirat [1959]

Tisztelt Aczél elvtárs!

Kérésére igyekszem itt rögzíteni néhány gondolatomat a Kortársról és az ÉS-ről, de tekintse ezt – kérem – magánközleménynek, egy exkritikus használat után tűzbe való véleményét.

Kezdjük a Kortárssal, az ’58-ban megjelent öt számot tartva szem előtt. A megszólaltatott írói skála elég széles: Hidastól Németh Lászlóig, Vastól Kodolányiig, Molnár Gézától Nagy Lászlóig. Ez jó vonása a lapnak, hiszen eleven bizonysága annak, hogy a magyar irodalom nem szűnt meg, az írók hatalmas többsége nem sztrájkol, sőt… De az már baj, hogy ez a széles skála elvileg nincs alátámasztva, nem látni azt az elvi vonalat, amely ezeknek az íróknak a megjelentetésében érvényesül. A Csillagnak az volt az erénye a legmegveszekedettebb hónapokban is, hogy a szépirodalmi rovatok maximális tágítása mellett a kritikai rovat határozott, marxista és következetes volt. (Még ha vitatható álláspontokkal is, hellyel-közzel.) A Kortársnak a lehetőség szerint széles a szépirodalmi nómenklatúrája, de hiányzik a gyeplőt fogó erős kéz, a határozottan marxista kritikai rovat, elvi vonal a tanulmányokban. Így aztán viszonylagos színvonala mellett is: éppen az elvnélküliségből következően nincs markáns profilja a lapnak, nincs elvi izgalma, jellegtelen, eklektikus. Két érdekesebb vita zajlott le hasábjain. Az egyik a B. Nagy–Szabolcsi–Diószegi polémia a fiatal költőkről,300 a másik a Sőtér–Erdős cikkváltás a szoc[ialista] realizmusról.301 Helyes, hogy a lap ráválaszoltatott B. Nagy cikkére, amely nélkülözte a marxista elviséget, s helyes az is, hogy igyekszik szóba hozni a szoc. realizmus kérdéseit – ha mégoly vitatható s részben gyenge írásokban is. De valahogy az az érzésem: hiába aktuálisak ezek a problémák, a nevezett cikkek mintha időtlenül vetnék fel azokat, eltekintve a konkrét, mai magyar helyzettől, feladatainktól stb. stb. Nem húzódnak végig ezeken a cikkeken az ellenforradalom által, ill. annak előidézése által felvetett súlyos kérdések, nem áll bele derékig a Kortárs szerkesztősége a mai problémák sodrába. Ennek következtében nem is végez eléggé hasznos elvi munkát az irányban, hogy megkönnyítse, elvileg elősegítse a hallgató vagy húzódozó írók közeledését. Jó értelemben vett publicisztika kellene ide, amely belevág a legégetőbb kérdésekbe, s ha kell, kritikával is, de mozgást visz irodalmi életünkbe. Meggyőződésem, hogy ez a langyosság – ha ideig-óráig kellemes is lehet egyes íróknak – nagyobb távon nem szolgálja sem az irodalom, sem az egyes írók tényleges érdekeit.

A lap érdeme bizonyos színvonaligény. Néhány jó novellát olvasunk benne, mint például Karinthy Ferenc írását (emellett: Molnár Géza, Tóth László s Tamási Áron írásai). Cini vízipólós élményeihez megy vissza, s kitűnő rajzát adja a kiöregedő „csillagnak”, aki képtelen beletörődni az idő múlásába.302 Érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy ez a nem politikus témájú elbeszélés is milyen finoman és hatásosan „politizálhat” – közvetve. Azt írja, hogy „Egy vasárnapon Komjádi Béla, a magyar vízilabdázás atyamestere kihozta a válogatott csapatot, egész napos táborozásra. Külföldi túrára készültek, s erősíteni akarta a fiúk állóképességét…” Ez persze nem politika. De a mai olvasó jól tudja, hogyan készülnek fel ma a sportolók egy-egy külföldi túrára, s akaratlanul is elmosolyodik-elszomorodik, ha e tekintetben összeveti a tegnapot a mával. Cini nem játssza ki ezt a ziccert, finom írói mértéktartással jár el, s éppen ezért hat előnyösen ez az idézett rész. Ilyen közvetettséggel beszél a máról Tóth László novellájában az öreg halász unokája, aki egyetemre készül a nyári szünetben, s véletlenül belebotlik egy szépasszony nyaralóba, akit nem mulaszt el ősi szolga-alázattal, hanem az egyenrangú emberek természetességével, derék diákrohammal tesz magáévá.303

Vannak tehát mai tárgyú elbeszélések a Kortársban, de nagyon kevés viszont az olyan szépirodalmi alkotás, amely égetően mai problémával is foglalkozik (mint pl. Molnár Géza, Csonka F[erenc], részben Móricz Virág stb.). A ma központi kérdései meglehetősen gyéren szerepelnek itt, s e tekintetben a Kortárs színvonalát bizonyos fokú apolitikusság is jellemzi. Amit nyíltabban kifejez a kritikai rovat néhány tünete: Berkesi regényéről egy vállon veregető, „lekent” kis egy-másfél flekkes cikkecske jelent meg, amely alkalmatlan arra, hogy érdemben foglalkozzék ezzel a kezdeményében jelentős, írói gyengéiben is elemzést érdemlő könyvvel.304 Általában egy sor fiatal kritikus jelentkezik a lap hasábjain (ez jó!), akik a harmincas évek polgári eszképizmusát folytatják (ez rossz!), Albert Gábor, Abody Béla, Konrád György, Galsay Pongrác stb. A marxista kritikát Diószegi András, Nyárády Gábor, Bessenyei György stb. képviselik több-kevesebb sikerrel, sajnos, hogy olyan marxista igényű kritikusok, mint pl. Kispéter András vagy Varga Mihály (aki a Nyikolajeva-regényről ír az 5. számban),305 nem ütnek meg kellő színvonalat.

A Szabó Dezső-vitáról nem szólok, arról írtak már mások eleget. Véleményem szerint helyes volt megindítani a vitát, de helytelen, hogy Erdei [Sándor] cikkére nem egyazon számba érkezett elvileg és politikailag határozott válasz.306 Általában: nem kellene ódzkodnia a Kortársnak attól, hogy egy-egy megjelenő cikkre vagy akár szépirodalmi alkotásra is, már ugyanabban a számban reagál kritikailag. Ez elevenebbé tenné, s határozottabb elviségre kényszerítené a szerkesztést.

Az ÉS íróskálája szűkebb a Kortársénál, noha a heti megjelenés sokkal tágabb lehetőségeket kínál. Az ÉS profilja határozottabb, mint a Kortársé, vonala van, érzik a szerkesztésnek bizonyos elvisége. Körülbelül úgy fogalmazhatnánk meg ezt, hogy kemény kommunista fellépés, az ellenforradalom figyelembevétele és tanulságainak hangoztatása. Személyileg: támaszkodás arra a fiatal írógárdára, amely ’56 után kezdett szólni. (Györe [Imre] és társai.) Szemben a Kortárssal viszont az ÉS színvonala következetesen alacsony, a lapba mintha villával hánynák bele az írásokat, a szó szakmai értelmében gyatra a szerkesztése. Tehát: Az ÉS-ben a következetes kommunista elviség színvonaltalansággal párosul; a Kortársban az elvnélküliség bizonyos művészi színvonallal jár együtt. Veszélyes kettősség! Pusztán színvonalkérdés-e az ÉS élettelensége? Véleményem szerint nem. Nézzünk kissé az elvek mélyére is. A lap hasábjain megüt a kemény kommunista állásfoglalás, de ha mögéje nézünk ennek, azt látjuk, hogy ez a keménység inkább szavakban, deklarációkban, „füstölgő kénsavban” nyilatkozik meg, s nem alapos elemzésekben, igényesen kimunkált elvi fejtegetésekben. Mintha egyes cikkírók hangerővel akarnák pótolni az elvi mélység hiányait. Ez a verbális „elviség” gyakran ellenszenvessé teszi azt, ami lényege szerint helyes: a kommunista álláspont védelmét. De nem csak erről van szó! Ha végigolvassuk a lap elvi igényű írásait, akkor az derül ki, hogy van ezekben bizonyos egyoldalúság: vakság a szektás hibák felismerésében, közömbösség a szektás módszerek elleni harcban, a figyelembe nem vevése annak, hogy az ellenforradalmat előidéző okok egyike: a régi pártvezetés súlyos hibasorozata. Ez a gondolat hiányzik a lap profiljából. Másodszor: a lap „balosabb” a párt politikájánál az ellenforradalom körül kompromittálódott írók, különösen néhány költő megítélésében, ill. nem-közlésében. Ugyanakkor „übtre” közli a polgári liberális vagy konzervatív írókat, közli és ünnepli őket. Én nem tudok belenyugodni abba, s elvtelennek is érzem, hogy egy lapban, ahol nincs helye magukat ma is kommunistáknak valló íróknak, ott nemhogy megjelenik, de diadalkapuval fogadtatik Csathó Kálmán, szinte kritikátlan dicséretet kap a katholicista Toldalagi Pál, ír Szekula Jenő, cikk jelenik meg a párbajozó Herczeg Ferencről, s a lap egy korábbi szakaszán valóságos melegágya volt a Heltai- stb. kultusznak. Ha az ÉS radikalizmusát ezeknek a jelenségeknek az együttesében nézzük, akkor látnunk kell, hogy ebben a radikalizmusban olykor elkeveredik a kispolgári radikalizmus is. Harmadszor: a fejvadász-tónus még kísért a lap hasábjain. Füstölgő kénsav-hagyományt folytatnak az olyan glosszák, mint Kemény Istváné („Hát ez mi?”),307 bár az igazság kedvéért jegyezzük meg: ez a hang ma már egyre ritkább. Negyedszer: a lap politikai alapszínében van egy vonás, amelynek hangulata: itt meg kell halni, itt mindenki ellenforradalmár, itt „egyedül vagyunk”. Györének néhány verse és – mellesleg nagyon ellenszenvesen pózos – prózai írása képviseli ezt különösen, még az ÉS legutóbbi számában is. Ez az új „egyedül vagyunk”-hang taszít a tömegektől, lényegileg a szektás elzárkózás ideológiája. Ötödször: a lap keveset ad a színvonalra, még viszonylag novellaanyaga a legjobb, a versek között gyakori a gyengeség. Áll ez a kritikai rovatra is, amelyet Imre Katalin, Kemény István, Szabó György alacsony szintű írásai határoznak meg. Üdülés néha egy Jovánovics [Miklós]-cikket olvasni, ez a fiatalember egyike a legjobb újonnan feltűnt marxista kritikusoknak! A lap érdeme a riportozás, néhány jó cikket olvashattunk Szamos Rudolf, Fülöp János tollából.

Ezek lennének rövid észrevételeim, ha elolvassa, vesse tűzbe az egészet.

Elvtársi üdvözlettel

Pándi Pál

V. Személyes tanúságtétel

Benjámin László halálára

Népszabadság, 1986. augusztus 23., 13.

Hónapok óta tudtam, hogy súlyos beteg, de a belső – megalapozatlan – remény azzal nyugtatott napról napra, hogy ez az oly sok örvényen győzedelmes, nemesen győzedelmes költő a betegség lehúzó ereje fölött is diadalt arat. A gyász első óráinak vagy napjainak lelki és értelmi tompultságával szemben sokan azzal védekeznek, hogy a személyes emlékek felidézésével mélyítik el a fájdalmat, hogy az elhatalmasodó érzelmek aztán megindítsák az emberi oldódás, a belső kiegyensúlyozódás folyamatát. Nem ezt az utat választom. Nemcsak azért, mert ez könnyen elvezethet a fonák helyzethez: a gyászoló eltakarja a gyászoltat, s ami megengedhető magánügyként, a lélek legrejtettebb rétegeiben, az megengedhetetlen a közösség előtt szólva. De nem lépek erre az útra azért sem, mert zilált kulturális életünkben talán többet használhat a művészi tényeknek, a líra értelmezésének, az irodalomtörténet némely tanúságának és tanulságának megpendítése, mint a sebtében felidézett személyes emlékek felsorakoztatása.

Benjámin László a munkásírók csoportjában kezdte irodalmi tevékenységét. A felszabadulás előtti antológiáik, a különböző cenzori mércéken nehezen átvergődő gyűjtemények József Attila halála után félreérthetetlen programú, de nem messzire hangzó jelzések voltak: a munkásság öntudatos rétegének történelmet vállaló megszólalásai. Előszó című versét, amelyet Benjámin László „Vörösmarty emlékének” ajánlott, s amely alatt ott a születési évszám: 1939 – így zárta: „Ó, végtelenség, messzi csillagok, / kiknek kegyelme minket földre ejtett! / Ti dobjatok le mégis új magot, / ember-szülő, szent, földöntúli Sejtet, / és küldjetek rá tápláló Napot! / Talán valahol lesz egy tiszta rejtek, / hol – elfeledve régiek nevét – / felnő az új, boldog emberiség.”578 Huszonnégy éves korában írta ezt a versét Benjámin László, s ekkor már tudta azt is, hogy Veres Péterék, Illyésék is az „új, boldog emberiség” reményét hordozzák, ennek esélyeit igyekeznek javítani tollal és közéleti fellépéseikkel. És tudta azt is, hogy ennek az emberi, igaz jövőnek az előkészítője Bálint György, Ignotus Pál, Zsolt Béla, Fodor József, Nagy Lajos, marxisták és polgári radikálisok. Kár lenne „utó-idillt” teremteni, de aligha túlzás, ha azt állítjuk, hogy akkor a magyar progresszión belül az összekötő szálak erősebbek voltak, mint a szétválasztó elvi, politikai, ízlésbeli különbségek. A kor tragédiája, hogy nem mindig bizonyultak tartósan erősebbeknek az összekötő szálak. „Hivatottaknak éreztük magunkat arra – írta 1975-ben Benjámin László –, hogy körülöttünk csoportosuljon a kortárs szocialista irodalom, s a népfront jegyében, amelynek középpontja a munkásság, magunk köré csoportosítsuk a parasztságból jötteket is és a polgárságnak, az »urbánusoknak« azt a részét is, amely hajlandó együttműködni a munkássággal. Ezt nem akarták megérteni sokan…”579 De kapcsolataik elmélyültek a népi baloldallal, Erdeivel, Darvassal, Veres Péterrel, Kovács Imrével. S erősödtek kapcsolataik az „urbánus” radikálisokkal, szocialistákkal is: az 1942-ben megjelent Mérleg című antológiában – például – együtt szerepel Földeák [János ], Benjámin, Kis Ferenc, Kassák Lajos, Kovai Lőrinc, Losonczy Géza, Kállai Gyula, Gró Lajos, Hárs László, Lukács Imre, Vészi Endre, Zelk Zoltán, Veres Péter.

Benjámin László parttalan örömmel, de szélsőségektől tartózkodó emberi magatartással reagált a felszabadulásra. Belevetette magát a közmunkába, s írta – nem szapora tollal – verseit, amelyek most is, mint lírája 1945 előtti, művészileg már jelentős szakaszában, a lírai titkok oldaláról valósították meg azt az értékegységet, amelynek politikai megvalósulását ő már évek óta egy, a szocializmus felé mutató népfrontpolitikától várta. Petőfi tüze és versformáló merészsége őt is megérintette, Arany rezignált derűje és nyelvi igényessége őrá is hatott, a Vörösmarty-líra az ő líráján is átremegett. És hatott rá a Nyugat költészete is, leginkább talán a Tóth Árpád-i férfias gyöngédség, a jelző hordozta hangulatiság, a formaigény, a halk szavakon is átütő, a halkságot motiváló lényeglátás. Költői élete lírai nagy élménye alighanem József Attila volt, versben is, nemritkán magatartásban is. Közhelye ez már a Benjámin Lászlóról felhalmozódó szakirodalomnak. És hatott rá Illyés Gyula költészete; annak idején sokan felfigyeltünk azokra a rokon hangokra is, amelyek Benjámin líráját a tőle fiatalabb költőkkel, például Simon Istvánnal összekapcsolták. Lehetne tágítani a névsort és a hatásforrások listáját. Így is kimondhatjuk: Benjámin olyanokkal is vállalt – vallott vagy nem vallott – költői, művészi rokonságot, akikkel nem volt azonos politikai nézeten. De kötötte ide is, oda is az értéktudat, az áthasonító képesség, a tehetség öntudata. Amely nem fél a hatástól, hanem keresi a jót, hogy a magáévá lényegítse azt.

Ez a művészetben eredeti tehetség szinte szükségszerűen ütközött bele olyan politikai-társadalmi jelenségekbe, mozgásokba, amelyek mindenütt próbára tették a munkásorientációjú népfrontos progressziót. Ismeretes, hogy a munkásosztály az első olyan osztály a történelemben, amely hatalomra kerülve nem a többi osztály kizsákmányolását tekinti történelmi feladatának, hanem közvetlenül a forradalmi hatalomátvétel után minden elnyomás megszüntetését, hosszabb távon az össznépi társadalomba való átalakulás irányítását. (Nincs itt tér arra, hogy vitát kezdeményezzünk a proletárdiktatúra kategóriájáról. Nem lehet egyetérteni azokkal, akik a proletárdiktatúrát ab ovo „sztálinista” torzulásnak minősítik. Inkább azokkal tartsunk, akik a proletárdiktatúrát történelmi szükségszerűségnek tekintik, amelynek gyakorlatára bizonyos átmeneti időszakban szükség volt, aztán már nem volt szükség, s amely az új hatalom első szakaszában a kiküzdött vívmányok megvédését, a szocialista fordulat feltételeinek biztosítását jelentette.) Ennek a kérdésnek az alapos elemzése nélkül aligha érthetjük meg Benjámin László felszabadulás utáni költészetét, lendületeit és megtorpanásait. Továbbá azt sem, hogy ő sem vette azonnal észre, hogy a „tűzzel-késsel” hangsúlyát580 eltorzítja, súlyosan kompromittálja a személyi kultusz, a törvénytelenségek sora. S Benjámin, aki egész életében érthetően érzékeny volt erre a hangsúlyra, amely a munkapad mellől a közéletig kísérte verseit, magatartását, igényeit – megrendülten, magát kifosztottnak érezve állt a világ elé, amikor megismerte a teljes igazságot: „Megcsalatva, mire várjak? / Legszentebb javam / semmi, veszve van. / Az mond ellent a halálnak, / lelkemet az őrzi már csak, / ami messze van.”581 A forma lendülete érzékelteti, akár a szöveg ellenében is, a pusztán távoli eszmény elégtelenségét. A költő jelenbe kapaszkodó emberségét és mégis-erejét: „Megtagadván, ami vétek, / hordom terhét az Egésznek / így maradok hű.” Az itt idézett második sornak visszaható ereje van, amely ekképpen hitelesíti az idézet első sorát. Csak aki vállalja terhét az Egésznek, annak hihető el, hogy képes megtagadni azt, ami vétek. A megtagadott, de nem elfelejtett esendőségei az ítélőerőnek újra és újra felbukkanó motívumok Benjámin lírájában, hol a kétségbeesés kútmélyén, hol az elemző rendteremtés logikai keretében. Hol a „mélyvizek lakójaként” Arany Jánoshoz fordulva vigaszért, mert „elrongyolódtam”, mert „elhagyottnak, elüldözöttnek, töprengő semmire-se-jónak” érzi magát, hol „ember-lelkű” szavain felcsillanó reménnyel-erővel. Ebből a nehéz küzdelemből születnek meg új, nagy versei: a Vérző zászlók alatt, A Vadaskerti úttól a Kálvin térig, a Nyílt szó, födetlen arc és a többi. A XX. kongresszus nagy fordulatát követő, illetve azt megelőző szocialista lírának világviszonylatban a legjavához tartoznak ezek a költemények. A fiatalabbak talán nehezen hiszik el, hogy Illyés, Vas verseivel, Németh [László ] új megszólalásaival együtt Benjáminnak ezek a költeményei is segítői és hitelesítői voltak a szellemi élet konszolidációjának 1956 után.

Az utóbbi évtizedben vagy másfél évtizedben mind ritkábban olvashattunk Benjámin-verseket, csak néhány hónapja az Új Tükör hasábjain látott napvilágot egy szép és reménykeltő sorozat. Hogy mit rejt íróasztalának fiókja, nem tudom. Azt azonban leírhatom, hogy Benjámin csendje nemcsak a testén elhatalmasodó betegség kényszere volt, hanem írói-közéleti aggodalmainak következménye is. Ő, akit a politikai reformlépések lírikusi előkészítői között tarthattunk számon, egyre nyugtalanabbul látta a helyes lépéseket is kísérő árnyjelenségeket… És féltette a szocialista irodalom esélyeit, mert úgy látta, hogy a különféle modernista vagy posztmodernista törekvésekkel szemben nem jelentkezik kellő színvonalú kritikai fellépés. Nem tagadta ő a különféle kísérletezők irodalmi létlehetőségét, de elmarasztalta a kritikát a szocialista hegemónia megingásáért a kultúrában. Okkal, de tehessem hozzá ehhez: a legjobb, legkövetkezetesebb kritika sem semlegesítheti bizonyos negatív körülmények hatásait. Azt azonban Benjámin verseinek és cikkeinek szellemében erősíthetjük meg, hogy a szocialista kultúra esélyei a jelen körülményei között nem akkor növekedhetnek, ha a csendes vagy látványos hátrálás, visszavonulás változatait próbálgatjuk, hanem ha hordva terhét az Egésznek, vállalva társadalmi rendünk alapvető történelmi igazságait, igyekszünk ötről a hatra jutni. Vitákat, kudarcokat, átmeneti visszhangtalanságot is vállalva, elutasítva a csak-hátráló marxista szerepét. Ehhez is erőt ad Benjámin László életútjának és életművének nem a keresztre feszítéshez vezető kálváriája.

Rövidítések

ÁBTL Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

Agitprop Bizottság az MSZMP Agitációs és Propaganda Bizottsága

ÁVH Államvédelmi Hatóság

BM Belügyminisztérium

DISZ Dolgozó Ifjúság Szövetsége

ELTE BTK Eötvös Loránd Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar

FSZEK Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár

MTA KIK Kt. MTA Könyvtár és Információs Központ Kézirattár

IB Intéző Bizottság

IIB Ideiglenes Intéző Bizottság

KB Központi Bizottság

KEB Központi Ellenőrző Bizottság

KGST Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa

KV Központi Vezetőség

Madisz Magyar Demokratikus Ifjúsági Szövetség

MDF Magyar Demokrata Fórum

MDP Magyar Dolgozók Pártja

MÉFB (MÉFT) a Magyar Értelmiség Forradalmi Bizottsága (Tanácsa)

MIOK Magyar Izraeliták Országos Képviselete

MKP Magyar Kommunista Párt

MNL OL Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltár

MPLA Movimento Popular de Libertação de Angola (Angolai Népi Felszabadítási Mozgalom)

MRTV Magyar Rádió és Televízió

MSZDP Magyarországi Szociáldemokrata Párt

MSZMP Magyar Szocialista Munkáspárt

MTA ITI MTA Irodalomtudományi Intézet

MTI Magyar Távirati Iroda

MTV Magyar Televízió

MÚOSZ Magyar Újságírók Országos Szövetsége

NDK Német Demokratikus Köztársaság

Nékosz Népi Kollégiumok Országos Szövetsége

OMIKE Országos Magyar Izraelita Közművelődési Egyesület

OPI Országos Pedagógiai Intézet

ORFK Országos Rendőr-főkapitányság

OSZK Kt. Országos Széchényi Könyvtár Kézirattár

PB Politikai Bizottság

PIH Pesti Izraelita Hitközség

PRO Politikai Rendészeti Osztály

PTI Politikatörténeti Intézet

RSHA Reichssicherheitshauptamt (Birodalmi Biztonsági Főhivatal)

SD Sicherheitsdienst (Biztonsági Szolgálat)

SS Schutzstaffel (Védosztag)

SZKP a Szovjetunió Kommunista Pártja

SZTE Szegedi Tudományegyetem

SZU Szovjetunió

TIB Történelmi Igazságtétel Bizottsága

TIT Tudományos Ismeretterjesztő Társulat (1990 óta)

TKKO az MSZMP KB Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztálya (1954–1966-ig TKO, az MSZMP KB Tudományos és Kulturális Osztálya)

TTIT Társadalom- és Természettudományi Ismeretterjesztő Társulat (1953–1990)

YVA Yad Vashem Archives, Jerusalem

Jegyzetek

1 Rejtőzködő legendárium. Fejezetek egy kultúrpolitikus sorstörténetéből, szerk. Csáki Judit–Kovács Dezső, Budapest, Szépirodalmi–Szemtanú, 1990.

2 Az egyik verzió Medgyes Béláné elbeszélésében maradt fenn a Rejtőzködő legendáriumban, lásd kötetünk 107. jegyzetét.

3 Rejtőzködő legendárium, id. kiad., 45–46.

24 Pándi Pál: A Petőfi-példa, Élet és Irodalom, 1974. augusztus 3., 3–4.

25 Hanns Blaschke bécsi polgármester 1944. június 7-én munkásokat kért az RSHA vezetőjétől, Ernst Kaltenbrunnertől, aki utasította Eichmannt, hogy a magyarországi deportálások folyamán néhány szerelvényt ne Auschwitzba irányítsanak, hanem Strasshofba, a Bécs melletti elosztótáborba. Az V. (szegedi) és a VI. (debreceni) csendőrkerületből indultak vonatok Strasshof felé június 25–28. között. Így került Pándi és családja a debreceni gettóból Bécsbe 15 ezer magyar zsidó deportált között, akik 1944–1945-ben Bécsben és környékén végeztek kényszermunkát. Lásd a Szeged–Strasshof–Szeged. Tények és emlékek a Bécsben és környékén „jégre tett” szegedi deportáltakról, 1944–1947 című kötet tanulmányait (szerk. Frojimovics Kinga–Molnár Judit, Szeged, SZTE ÁJTK Politológiai Tanszék – Szegedi Magyar–Izraeli Baráti Társaság, 2021) és a ungarische-zwangsarbeit-in-wien.at/ honlapot (letöltve 2022. január 16.).

26 A naplót Pándi Bécsben írta 1944. július 7. és október 22. között, vonalas osztrák iskolásfüzetekbe és kézzel számozott rajzlapokra. A debreceni események számbavétele február 23-ig (és nem 25-ig, mint itt szerepel) visszatekintve született; a vonatút és a strasshofi megérkezés nem szerepel; július 6-án írt pár sornyi odavetett feljegyzést; július 7-től folyamatosan ír októberig. Az 1944 októbere és a hazaérkezés közötti időszakról csupán Gonda Lászlóné tanúvallomásából tudunk, amit 1960-ban vett fel a Yad Vashem munkatársa (lásd 4. jegyzet). Pándi húgával, Kardos Évával és anyjával, Gelbmann Kornéliával megszökött és 1945 áprilisában hazatért, lásd még a 109. jegyzetet.

27 Pándi a Debreceni Zsidó Gimnázium tanulója volt.

28 Kardos László 1922-től 1944-ig tanított a Debreceni Zsidó Gimnáziumban.

29 Vö. sans peur et sans reproche (francia), ’félelem és gáncs nélküli’: a középkori lovagi ideál jelzői.

30 Kardos László 1938-ban részesült Baumgarten-jutalomban.

31 Stern Endre. Az osztálynévsor forrása (1944-es évkönyv híján) A Debreceni Zsidó Gimnázium évkönyve az 1942–43. tanévről. Közzétette dr. Vág Sándor igazgató, Debrecen, 1943, lásd library.hungaricana.hu/, letöltve 2020. október 25.

32 Az úgynevezett harmadik zsidótörvény (1941. évi XV. tc.) a házasságot tiltotta zsidók és nem zsidók között. Az említett közéleti korlátozást az első és a második zsidótörvény vezette be (1938. évi XV. tc. és 1939. évi IV. tc.).

33 Helyesen: ’44-re. Kardos László: A huszonegyéves Ady Endre, Gyoma, Kner, 1922; Héber költők antológiája. Kardos László műfordításai, Budapest, Magyar Zsidók Pro Palesztina Szövetsége, 1943.

34 Magyar játékfilm, 1943, rendezte Bán Frigyes.

35 Sebők Emánuel.

36 Skarlát.

37 1944-ben a purim március 8–10-re esett.

38 A gépiraton Takács Márta lapszéli megjegyzése: „1944. március 20-án Kossuth halálának 50. évfordulója volt.”

39 Az 1941-ben lezajlott tömegmészárlásról lásd Pihurik Judit tanulmányát: Magyar katonák és zsidók a keleti hadszíntéren, 1941–1943, Múltunk, 2007/3, 40–66, kül. 45 skk.

40 Érdekes kérdés, honnan tudhatott a fiatal Pándi a gázkamrák valóságáról akár március 19-én, akár júliusban, amikor visszatekintését megírta. A külföldi rádióadók, a varsói vagy a vilniusi gettóról magyar lapokban évek óta viszonylag rendszeresen megjelenő tudósítások, a szlovákiai, ausztriai, lengyelországi menekültek, illetve a keleti frontról szabadságra hazatérő katonák és munkaszolgálatosok beszámolói olyan információkat tartalmaztak, amelyeket ki-ki vérmérséklete szerint értett vagy nem értett meg. Vö. László Karsai: The Holocaust in the Hungarian Press in 1942, in Dina Porat–Dan Michman– Haim Saadoun (szerk.): The End of 1942: A Turning Point in World War II and in the Comprehension of the Final Solution?, Jerusalem, Yad Vashem, 2017, 215–224.

41 A Magyar Nemzetiszocialista Mozgalom Lapja, felelős szerkesztő Ráttkay R. Kálmán. Az aznapi vezércikk Kossuth Lajos ezt üzente… címmel a Kossuth–évforduló alkalmából jelent meg.

42 Vö. Sávoly Tamás: A magyar zsidóság értékteremtése, üldöztetése és felszabadulása a Magyar Rádió dokumentumain keresztül 1925–1948 között, in A nagypolitikától a hétköznapokig. A magyar holokauszt hetven év távlatából, szerk. Molnár Judit, Budapest, Balassi, 2016, 89–104.

43 Strasser Salamon 1902-től 1944-ig volt a debreceni ortodox hitközség főrabbija.

44 Adler Miklós.

45 Magyar Megújulás Pártja: 1940-ben hozta létre a kormánypártból (az említett Magyar Élet Pártjából) kilépő Imrédy Béla.

46 Helyesen Antal.

47 Horthy március 22-én nevezte ki a Sztójay–kormányt, amely kilenc taggal alakult meg, ebből három fő volt MMP-s (Jaross, Rátz, Kunder). Hétfőn, március 20-án a kormányalakításról még nem értesülhetett a naplóíró.

48 Egyetlen nemzetiszocialista párt tagja sem került be ekkor a kormányba. A Magyar Élet Pártja a kormánypárt volt; az MMP valóban szélsőjobboldali volt, de nem nemzetiszocialista.

49 Horthy a Salzburg melletti klessheimi kastélyban találkozott Hitlerrel március 18-án. A magyar küldöttség tagjai a kormányzó mellett Szombathelyi Ferenc vezérkari főnök, Csatay Lajos honvédelmi miniszter és Ghyczy Jenő külügyminiszter voltak; Bécsben csatlakozott hozzájuk Sztójay Döme volt berlini magyar követ.

50 A debreceni Arany Bika Szállóban.

51 A Budapesti Közlönyben március 31-én jelent meg az 1230/1944. ME sz. rendelet a zsidók tulajdonában lévő közúti gépjárművek bejelentése tárgyában és az 1240/1944. ME sz. rendelet a zsidók megkülönböztető jelzése tárgyában. Az előbbi március 31-én, az utóbbi április 5-én, szerdán lépett hatályba.

52 Három lépés távolság.

196 Tudomásunk szerint ez Pándi első kritikusi publikációja.

197 KISOK-pálya: sportpálya, amelyet az 1929-ben létrejött Középfokú Iskolák Sportköreinek Országos Központja tartott fenn Budapest XIV. kerületében, Zuglóban. 1944 októberében deportálandó zsidók gyűjtőtáboraként funkcionált.

198 Ma Dózsa György út.

227 A helyenként nehezen olvasható (valószínűleg indigóval készült) másolat magántulajdonban van.

228 Pándi ekkor a Szabad Nép kulturális rovatának vezetője. Elszakadása 1948 utáni merev, sok tekintetben doktriner irodalomszemléletétől és politikai publicisztikájától Sztálin halála, majd az 1953-as Nagy Imre-féle fordulattól kezdve érzékelhető, több pályatársához hasonlóan. Eleinte (Rákosi időleges 1955-ös revansa miatt is) óvatosan, majd 1956 tavaszától, az SZKP XX. kongresszusának hatására már egyértelműen.

229 1956. május 18-án rendezték meg a Sportcsarnokban, ez volt Rákosi utolsó nyilvános szereplése. Beszédében kényszeredetten elismerte felelősségét a Rajk–ügyben.

230 Rákosi március 27-én Egerben a megyei pártaktíván közölte: a rehabilitáció megtörtént, a Rajk–ügy Berija és Péter Gábor azóta leleplezett provokációján alapult, koncepciós jellegű volt (Szabad Nép, március 29., 2.). Április 1-jén a napilapban Sarkadi Imre (Levél a szerkesztőséghez az írói felelősségről, uo., 5.) név nélkül bírálta Lukácsy Sándornak az Írószövetség március 30-i párttaggyűlésén elhangzott felszólalását, amelyben Lukácsy elégtelennek tartotta, hogy Rajkot Rákosi s mások „júdási ajkakkal” elvtársnak nevezik. Április 15-én Matusek Tivadar szintén a Rákosit szerinte ellenséges hangvétellel támadókat bírálta, immár név szerint – egyebek mellett – Litván Györgyöt és Lukácsy Sándort is (A pártdemokrácia fejlesztéséért, Szabad Nép, 1956. április 15., 3).

231 Az MDP Központi Vezetőségének március 12–13-i ülésén bizottságot neveztek ki Kovács István vezetésével (tagjai: Apró Antal, Házi Árpád, Molnár Erik és Nógrádi Sándor), hogy vizsgálják ki Farkas Mihály felelősségét a törvénysértésekben. A bizottság július 19-i dátumú jelentése minden felelősséget Farkasra hárított a törvénysértő perekben, Rákosi és a többi vezetők szerepéről hallgatott, ahogy a szovjet „tanácsadókéról” is. Molnár Erik Farkasnak a pártból való kizárásán túl büntetőeljárás lehetőségét is fölvetette a KV július 18–20-i ülésén, amelyen végül Rákosi lemondásra kényszerült és Gerő Ernőt választották meg a párt főtitkárává. A jelentést közreadta Sipos Levente és T. Varga György, Társadalmi Szemle, 1990/6, 73–90.

232 A bizottság rendelkezésére állt az a Rajk kihallgatásán 1949-ben készült hangfelvétel is, amely egyebek között bizonyította Kádár János felelősségét is Rajk meggyőzésében, hogy tegyen beismerő vallomást.

233 Földes István: Demokráciánk új hajtásai – az értelmiség szabad, alkotó szellemű vitái, Szabad Nép, 1956. június 3., 5. A háttérben érzékelhetően erősödött a nyugtalanság a Petőfi Kör élesedő vitái miatt, a pártvezetés igyekezett nyomást gyakorolni a lap szerkesztőire, hogy határolódjanak el „a pártellenes támadásoknak teret engedő” fórumtól. Pándi kezdeményező följegyzése után mégis megjelent egy újabb cikk Földes tollából: Filozófusok vitája a Petőfi Körben. Felcímként: „Lukács György: »A marxizmus, a marxista munkásmozgalom új virágkorának küszöbére léptünk.«”, Szabad Nép, 1956. június 17., 4. – Pándi június 24-én maga is írt egy – aláírás nélküli – támogató szellemű cikket a Petőfi Körről (A szellem napvilága, Szabad Nép, 1956. június 24., 3 – lásd kötetünkben); ezután viszont az MDP KV szigorú, a Kör tevékenységének felfüggesztését javasló határozatot hozott, amelyet a lap is leközölt, és amely ezután a Petőfi Kört támogató vélemény feladására kötelezte a szerkesztőbizottságot. Lásd a 238. jegyzetet.

299 A dokumentumok sorszámozása és tematikus címadása a szerkesztőktől származik.

300 Szabolcsi Miklós: Egy nemzedék arca?, Kortárs, 1958/2, 273–279; B. Nagy László: Polémia a fiatal költőkről, Kortárs, 1958/3, 448–456; Diószegi András: Két világ határán. Egy költőnemzedék problémái, Kortárs, 1958/5, 754–767.

301 Sőtér István: Jegyzet a szocialista realizmusról, Kortárs, 1958/3, 437–441; Erdős László: Módszer és világnézet, Kortárs, 1958/5, 746–754.

302 Karinthy Ferenc: Víz fölött, víz alatt, Kortárs, 1958/2, 199–219.

303 Tóth László: A kamasz meg az asszony, Kortárs, 1958/5, 700–710.

304 Gáll István: Berkesi András: Októberi vihar, Kortárs, 1958/5, 788–789.

305 Varga Mihály: Ütközet útközben. Gondolatok egy új szovjet regény olvasása közben, Kortárs, 1958/5, 723–733.

306 Erdei Sándor: Szabó Dezső, Kortárs, 1958/1, 105–118; Bessenyei György: Szabó Dezsőről, Kortárs, 1958/2, 266–273; A Szabó Dezső-vitáról, Kortárs, 1958/4, 589–596.

307 A szerző vélhetőleg nem azonos a későbbi szociológus Kemény Istvánnal.

578 Benjámin László: Előszó, in Uő: Összegyűjtött versek, Budapest, Magvető, 1982, 7–9.

579 Benjámin László: Munkásírók, antológiák (1975), in Uő: Vallomások, viták. Tanulmányok, cikkek, interjúk, Budapest, Magvető, 1979, 27–37: 36–37.

580 Utalás Benjámin László Tűzzel-késsel című, az ötvenes évek elején írott versére, kötetben Uő: Összegyűjtött versek, Budapest, Magvető, 1982, 191–195.

581 Benjámin László: Ne szégyenkezz, ne legénykedj [1954], in uo., 261–263.

Tartalom

Kardos András: „Helyzet van” (Előszó helyett)

A sajtó alá rendezés elvei

I. Lágernapló

II. Az Újholdtól a Csillagig (1946–1949)

Emberszag

A betűöntők diadala

Kormos István: Dülöngélünk

Rideg Sándor: Tűzpróba

Hozzászólás Devecseri Gábor cikkéhez

Tavaszi tél

III. A forradalom idején

Feljegyzés Horváth Mártonnak, a Szabad Nép főszerkesztőjének

A szellem napvilága

Közös dolgainkról

Új, tavaszi seregszemle

Híven az igazsághoz

Hajnalodik

A független Magyarországért

A „másik Magyarország”

Szamosi Károly, a Népszabadság főszerkesztő-helyettese és Kádár János levélváltása

Tanúvallomás Gimes Miklós és Lőcsei Pál forradalomban játszott szerepéről

Belügyi dokumentumok (1956–1958)

Rendőrségi jelentés a Magyar Írók Szövetségének kibővített vezetőségi üléséről, 1956. június 22.

Jegyzőkönyvrészletek a Haraszti-per anyagából, Tánczos Gábor 2. és 9. kihallgatásáról

Jegyzőkönyvrészlet Haraszti Sándor kihallgatásáról

Halustyik Mihály r[endőr] ny[omozó] százados följegyzése a Haraszti Sándor elleni vizsgálat tervezett intézkedésekről

Horváth Márton vallomása a Szabad Nép 1956. október 28‑i vezércikkének létrejöttéről

Az 1956. évi magyarországi ellenforradalom az állambiztonsági munka tükrében III. rész

Összefoglaló jelentés

Bodrogi László őrnagy javaslata tanúkihallgatásokra a Haraszti Sándor elleni per keretei között

Matusek Tivadar tanúkihallgatási jegyzőkönyve

[Összefoglaló] Jelentés

Csatár György tanúkihallgatási jegyzőkönyve

Betlen Oszkár tanúkihallgatási jegyzőkönyve a Haraszti Sándor és társai ellen szervezkedés ügyében folytatott vizsgálat keretei között

Az írói körökben tapasztalható jelenségek

Ellenséges és a párt politikáját akadályozó megnyilvánulások a sajtó területén

A „Hungaricus” fedőnevű dossziéból

Összefoglaló jelentés

„Flórián Ferenc” ügynöki jelentése

5. sz. Jelentés külső figyelésről

Tárgyalási jegyzőkönyvrészlet a Haraszti Sándor és társai ellen a népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés miatt indított büntetőügy 1958. augusztus 7-i zárt tárgyalásán, illetve az ítélethozatalkor

IV. Pándi Pál és Aczél György szövetsége
(Feljegyzések, levelek, dokumentumok)

1. Feljegyzés a Kortársról, valamint az Élet és Irodalomról

2. Levelek Mészöly Miklós Ablakmosójáról

3. Kultúrpolitika

4. Népesedéspolitika

5. Lukács György rehabilitációjáért

6. Üdvözlőlap Kubából

7. Kossuth-díj

8. Kossuth-díj

9. Kossuth-díj, Állami Díj

10. Irodalmi élet

11. Aczél Anyanyelvünk címmel tervezett előadásáról

12. A művészeti életről és a művészetkritikáról

13. Irodalmi élet és irodalomtudomány

14. Tudománypolitika, nemzeti kérdés

15. Petőfi-ügyek

16. Irodalmi élet, irodalomtudomány

17. Kitüntetések, Petőfi-ügyek

18. Pártállásfoglalás-tervezet társadalomkutatókról

19. Választervezet egy pártaktíva előzetes kérdéseire

20. Népesedéspolitika, közművelődés

21. Csurka Istvánról

22. Népesedéspolitika

23. Irodalompolitikai viták

24. Király Istvánról

25. Ideológiai-politikai helyzetkép

26. Ideológiai és irodalmi helyzetkép

27. Születésnapi köszöntés

28. Petőfi-ügyek

29. Az 1945–1975 közötti magyar irodalom történetéről

30. Jegyzetek egy „tapasztalatátadó” tanulmányhoz (részlet)

31. Tóth Dezső irodalmi tanulmányáról

32. Az ötvenes évekről – a Kritika kontra Kardos György-ügy

33. Születésnapi köszöntés

34. A Kritikáról

35. Nemzetközi politika és ideológia

36. Az 1945–1975 közötti magyar irodalom történetéről

37. A Kritikáról

38. Aczél véleménye Pándi cikkéről

39. Aczél publikációs gyakorlatáról

40. Tankönyvügy

41. Aczél publikációs gyakorlatáról

42. Tankönyvügy

43. Személyes levél

44. A Mészöly-vitáról

45. Egyetemi átszervezések

46. Irodalmi élet

47. A Bibó-emlékkönyvvel foglalkozó pártanyagról

48. Kornis Mihály darabjáról

49. Színházi ügy

50. Irodalmi élet

51. Pándi a saját munkaköréről

52. Oktatási ügyek

53. Kultúrpolitika

54. Művészeti élet, művészetpolitika

55. Vita

56. Aczél válasza

57. Ideológiai-politikai helyzetkép és művészetpolitika

58. Művészetpolitika

59. Ideológia nemzetközi használatra és a Lukács-kérdés

60. Válaszjavaslatok előre feltett ideológiai kérésekre

61. Válaszjavaslatok egy szolnoki pártaktívához előzetesen feltett kérdésekre

62. Németh László Ha én miniszter lennék – Levél egy kultúrpolitikushoz című 1962-es kéziratának közléséről

63. A Lukács-kérdésről

64. Születésnapi levél

65. Személyes és ideológiai-politikai helyzetkép

66. Pándi utolsó levele

67. Interjú Aczél Györggyel

V. Személyes tanúságtétel

Benjámin László halálára

Teherpróba

Névmutató

Rövidítések

Jegyzetek

A kiadást a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4208 3
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License