Borítószöveg

A Pulitzer-díjas Égig érő történet szerzőjétől. Theo Byrne asztrobiológus, aki a Földön kívüli élet jeleit kutatja a világűrben, felesége halála óta egyedül neveli kilencéves fiát. A melegszívű és kedves Robin rajong a természetért, az állatokért, a növényekért, de rendkívül furcsa gyerek. Ki akarják rúgni az iskolából, mert behúzott az egyik osztálytársának. Theo nem szeretné, ha egyre zaklatottabb fiát pszichoaktív szerekkel kezelnék. Tudomást szerez egy kísérleti szakaszban lévő, neurofeedback nevű technikáról, amelynek segítségével Robin megtanulhat jobban uralkodni az érzelmein – az eljárás részben az anyja agyáról rögzített működésmintákra szoktatja a fiút.A szárnyaló természetleírások, a távoli világok fájdalmas látomásai és a szenvedélyes szeretettel teli apa-fiú viszony ábrázolása Powers legbensőségesebb regényévé teszik a Rémületet, melyben mindvégig ott bujkál a kérdés: Hogyan mondjuk el a gyerekeinknek az igazat erről a gyönyörű, de veszélyeztetett bolygóról?

Fordította Barabás András

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Richard Powers: Bewilderment

Hutchinson Heinemann, London, 2021

A mottóként szereplő Lucretius-idézetet Tóth Béla fordításában közöljük.

Copyright © 2021 by Richard Powers

A magyar fordítás jogáról a Kátai és Bolza Irodalmi Ügynökségen keresztül a Melanie Jackson Agency, LLC-vel született megegyezés.

Hungarian translation © 2022 Barabás András

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Glenn O’Neill

Borító- és előzékfotó © Getty Images/SteveByland; Getty Images/anand purohit; Getty Images/Vicki Jauron, Babylon, Beyond; Getty
Images/UntitledImages; Alamy

Szerzőfotó © Dean D. Dixon

ISBN 978-963-355-847-8

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a könyv a fantázia szülötte. A benne szereplő neveket, személyeket, helyeket és eseményeket a szerző találta ki, és fiktív módon használja őket. Bármilyen hasonlóság tényleges eseményekkel, helyszínekkel, élő vagy már elhunyt személyekkel kizárólag a véletlen műve.

Akik elnézegetik a föld szépségeit, olyan erőtartalékokra lelnek,

melyek kitartanak életük végéig.

RACHEL CARSON

Éppen ezért el kell ismernünk hát, hogy az ég, föld,

nap, hold, tenger, s minden, amit csak láthat az ember,

nincs egyedül, sőt végtelenül nagy a társai száma…

LUCRETIUS: A TERMÉSZETRŐL

ÉS LEHET, HOGY SOSE TALÁLJUK MEG ŐKET? A teraszon állítottuk fel a távcsövet. Tiszta őszi éjszaka volt az Egyesült Államok keleti részének egyik utolsó sötét sávjának szélén. Ilyen jó minőségű sötétséget nem könnyű találni, és ha egy helyen ilyen nagy a sötét, az kivilágosítja az eget. A bérelt faházunk fölött magasodó fák közötti résre céloztunk a távcsővel. Robin elvette a szemét a nézőkéről – az én bús, különleges, mindjárt kilencéves fiam, aki nem volt kibékülve a világgal.

– Úgy, ahogy mondod – feleltem neki. – Talán sose találjuk meg őket.

Mindig próbáltam megmondani neki az igazat, feltéve hogy ismertem, és nem volt halálos. Úgyis rögtön kitalálta, ha hazudtam.

De hát mindenütt van belőlük, nem igaz? Ti már be is bizonyítottátok.

– Azért az nem volt igazi bizonyítás.

Talán túl messzire vannak. Túl sok az üres tér vagy ilyesmi.

A két karja pörgött, ahogy máskor is, ha nem találta a szavakat. Közelgett a lefekvés ideje, ami szintén nem segített. A kezemet vörösesbarna loboncára tettem. A szín az övé – Alyé.

– És ha soha egy árva pittyenést se hallanánk odakintről? Az mit mondana?

Föltette az egyik kezét. Alyssa szokta mondani, hogy amikor Robin koncentrál, hallani, ahogy belül berreg. A szeme összeszűkült, mereven nézett lefelé a fák sötét szakadékába. Másik kezével az álla mélyedését vakarászta – ezt akkor szokta, amikor erősen gondolkodott. Olyan vadul kaparászott, hogy le kellett állítanom.

– Robbie! Hahó! Ébresztő!

Kinyújtotta a tenyerét, hogy megnyugtasson. Köszöni, jól van. Csak még egy percig nem akarta elengedni a kérdést, vitte magával a sötétségbe, ameddig lehetett.

Ha nem hallanánk semmit? Mármint soha?

Biztatólag biccentettem a tudósom felé – csak ne olyan hevesen. Eddig tartott ma a csillagnézés. Egész este a lehető legtisztább volt az ég egy híresen esős helyen. A kora őszi telihold kövéren trónolt a láthatáron. A körben álló fák között olyan élesen látszott, mintha csak karnyújtásnyira lenne, és ráfolyt volna a Tejút – számtalan aranypötty a fekete folyómederben. Ha az ember nyugton maradt, szinte látta, hogyan forognak a csillagok.

Semmi bizonyosság. Na, az milyen volna.

Elnevettem magam. Naponta legalább egyszer-kétszer megnevettetett, megfelelő időközönként. Ez a dac, ez a radikális szkepszis! Tisztára, mint én. Tisztára, mint az anyja.

– Semmi – bólintottam rá. – Semmi bizonyosság.

De ha mégis hallanánk egy pittyenést. Az rengeteget elárulna.

– Bizony.

Egy másik estén talán jutott volna elég idő megbeszélni, pontosan mit is árulna el. Most azonban már le kellett feküdni. Utoljára odahajolt a teleszkóp csövéhez, hogy még egyszer megnézze az Androméda-galaxis fénylő magját.

Nem alhatnánk ma idekint, apu?

Kivettem egy hétre az iskolából, hogy kihozzam az erdőbe. Sokasodtak a kellemetlenségek az osztálytársaival, ránk fért egy kis szünet. Viszont nem hozhattam át úgy a Füstös-hegységen, hogy ne engedtem volna neki egy kint alvást.

Visszamentünk a faházba, hogy összeszedjük a felszerelést az expedícióhoz. A földszint egyetlen fenyőillatú, lambériás szobából állt, megszédítve egy kis sültszalonna-szaggal. A konyha bűzlött a bepállott konyharuhák meg a vakolat szagától – ilyenek a mérsékelt övi erdők illatai. A kis szekrényeken post-it cédulák: Kávéhoz szűrőpapír a frigó fölött. Másik edényt használj, légyszi! Utasításokkal teli zöld spiráldosszié hevert kinyitva a viharvert tölgyfa asztalon: a vízvezeték gyenge pontjai, a biztosítékdoboz helye, telefonszámok vészhelyzetre. A ház összes kapcsolója meg volt jelölve: plafon, lépcső, átjáró, konyha.

Mennyezetig érő ablakok nyíltak a másnap délelőtt már szemrevételezhető, egymásra licitáló hegyek vonulatára. Két rusztikus, csupasz faheverő állt a kőlapokból összerótt, jávorszarvasokkal, csónakokkal és medvékkel díszített kandalló két oldalán. Lecsaptunk a párnákra, kivittük a teraszra, és letettük őket a földre.

Nassolnivalót is hozhatunk?

– Nem jó ötlet, kiskomám. Ursus americanus! Öt négyzetkilométerre négy mackó jut, és egészen Észak-Karolináig megérzik a mogyoró szagát.

Nem igaz! Magasba tartotta az egyik ujját. Erről jut eszembe.

Megint beszaladt, és egy kis formátumú, papírkötésű könyvvel jelent meg: A Füstös-hegység emlősei.

– Ezt komolyan gondolod, Robbie? Koromsötét van idekint.

Biztonsági kézilámpát emelt a magasba, amit kurblizva lehet feltölteni. Egészen izgalomba jött tőle az érkezésünk reggelén, és magyarázatot követelt arról, hogyan működik a varázslat. Most meg nem tudott betelni vele, hogy saját maga tereli az elektronokat.

Letelepedtünk hevenyészett alaptáborunkban. Úgy láttam, örül, és mégiscsak ez volt a különleges utazás célja. Leheveredtünk a megereszkedett terasz léceire kiterített ágyunkra, együtt hangosan elmondtuk az édesanyja régi, világi imáját, és elaludtunk a galaxisunk négyszázmilliárd csillaga alatt.

SOSE TUDTAM HINNI A DIAGNÓZISOKNAK, amiket az orvosok a fiamról állítottak fel. Ha egy kórkép három évtized leforgása alatt három különböző nevet kap, ha két alkategóriát kell felállítani egymással tökéletesen ellentétes tünetek megmagyarázásához, ha valami egyetlen nemzedék felnövekedése közben nem létezőből az ország leggyakrabban megállapított gyerekbetegségévé válik, ha két orvos három különféle gyógyszert akar felírni rá, akkor ott valami nem stimmel.

Az én Robin kisfiam nem aludt mindig jól. Minden évszakban bepisilt egyszer-kétszer, és szégyenében teljesen begubózott. A zajok felizgatták; a tévét mindig nagyon lehalkította, annyira, hogy én már nem is hallottam. Utálta, ha a szőranya nem volt a helyén a mosókonyhában, a mosógép fölötti kis polcon. A zsebpénze minden dollárját egy kártyacserélő játékba fektette – Gyűjtsd össze mindet! –, de az érintetlen kártyákat a számuk szerinti sorrendben, zsebes műanyag tokokban, egy különleges gyűrűs dossziéban tartotta.

Orra a zsúfolt mozi túlsó végében eleresztett fingot is megérezte. Órákon át volt képes koncentrálni a Nevada ásványaira vagy az Anglia királyai és királynőire – bármire, amit táblázatokba foglaltak. Folyton rajzolgatott, és olyan finom részleteket is kidolgozott, amelyeket én észre se vettem. Egy teljes évig bonyolult épületeket és gépeket, azután állatokat és növényeket.

A kijelentései mindenki számára bizarr rejtélyek voltak, én voltam a kivétel, aki értette őket. Teljes jeleneteket tudott idézni filmekből, olyanokból is, amelyeket csak egyszer látott. Vég nélkül elevenítette fel az emlékeit, és a részletek újbóli elismétlésétől egyre jobb kedvre derült. Ha a végére ért egy könyvnek, és tetszett neki, azonnal újrakezdte az olvasást az első oldaltól. Képes volt semmiségek miatt összeomlani vagy felrobbanni, de ugyanígy át tudta magát adni az örömnek is.

Nehéz éjszakákon, amikor átmászott hozzám az ágyamba, mindig az ablakon túli világ szüntelen rémségeitől távolabb eső oldalra akart feküdni. (Az anyja is mindig a biztonságosabb oldalt választotta.) Robin álmodozott, gondjai voltak a határidőkkel, és mi tagadás, nem volt hajlandó olyasmire koncentrálni, ami nem érdekelte. Viszont soha nem fészkelődött idegesen, nem rohangált fel-alá, és nem dőlt belőle a szó feltartóztathatatlanul. És órákon át veszteg maradt, ha olyasmivel foglalkozhatott, amit szeret. Tessék, mondja meg nekem valaki, miféle fogyatékosságnak lehet ezt minősíteni? Milyen rendellenesség magyarázza meg a viselkedését?

Javaslatból igazán nem volt hiány, beleértve olyan tünetegyütteseket, amelyeket az a milliárdkilónyi méreg vált ki, amit Amerika élelmiszer-utánpótlására spriccelnek szét minden évben. Robin második gyerekorvosa mindenáron egy „spektrumon” belül akarta elhelyezni a gyereket. Szerettem volna megmondani neki, hogy mindenki, aki ezen a nyavalyás bolygócskán él, rajta van a spektrumon. Hiszen ez a sokaság maga a spektrum. Meg akartam mondani neki, hogy az egész élet nem más, mint spektrumzavar, amelyben mindannyian valamelyik egyedi frekvencián rezgünk a szivárvány színeinek kontinuumában. Aztán pofán akartam vágni az illetőt. Azt hiszem, erre is létezik szakkifejezés.

Több mint furcsa, hogy a Mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyve nem tartalmazza a kényszeres diagnóziskészítés betegségét.

Amikor Robint két napra kitiltotta az iskolája, és az iskolaorvosokra szignálta ki az esetet, úgy éreztem magam, mint az utolsó itt felejtett, reakciós őslény. Mi a fenét kellett itt megmagyarázni? A műszálas ruháktól Robin förtelmes ekcémát kapott. Az osztálytársai szekírozták, mert nem értette a rosszindulatú szövegelésüket. Hétéves volt, amikor az anyukája meghalt autóbalesetben. Szeretett kutyusa pár hónappal később belepusztult a felfordulásba. Mi hiányzott még az orvosoknak a zavart viselkedés indokául?

Látva, hogy az orvostudomány nem tud segíteni a gyerekemen, kifejlesztettem egy rögeszmés elméletet: az élet olyan dolog, amin nem szabad örökösen javítgatnunk. A fiam egy zsebuniverzum, amit reményem sincs kifürkészni. Minden egyes ember kísérlet, de még azt sem sejtjük, mit vizsgál az a kísérlet.

A feleségem tudta volna, milyen hangot kell megütni az orvosokkal. Senki sem tökéletes, szerette mondogatni. De látod, mindannyian olyan szépen tudunk kudarcot vallani.

FIÚGYEREK VOLT, TERMÉSZETES HÁT, hogy meg akarta nézni a Paraszt Vegast. Három város összezsúfolva, és kétszáz helyen lehet palacsintázni: az ilyet csak szeretni lehet.

A faháztól huszonhét kilométert autóztunk kanyargós utakon, egy pompás folyó mentén. Majdnem egy órát tartott. Robin nézte a vizet, a hátsó ülésből a zúgókat figyelte. Vadvilág a köbön. A legkedvesebb új szórakozása.

Hosszú lábú madár!, kiabálta.

– Miféle?

Belelapozott az ismertetőbe. Aggódtam, hogy rosszul lesz az autóban. Gém? Visszafordult a folyóhoz. Újabb fél tucat kanyar után megint felkiáltott.

Róka! Róka! Láttam, apu!

– Szürke vagy vörös?

Szürke. Hát ez óriási!

– A szürkeróka fel szokott mászni a datolyaszilvafára, hogy megegye a gyümölcsöt.

Az nem létezik. Megnézte A Füstös-hegység emlőseiben. A könyv engem igazolt. Felnyögött, és rácsapott a karomra. Miért kell neked még ezt is tudnod?

Átnéztem a könyveit, mielőtt fölébredt, ezért tartottam egy lépéssel előtte.

– Elvégre biológus volnék, nem igaz?

Assszt a rohadt… asztrobiológus.

Vigyorogva figyelte, hogy átlépett-e valamiféle rettenetes határt. Nagyot nyeltem, félig meglepődve, félig mulatva. Robinnak nehezére esett a haragját féken tartani, bár szinte soha nem süllyedt le az alpáriságig. Igazság szerint kis adag alpári stílus talán meg is védte volna.

– Hoppá, fiatalúr, ezzel sikerült elpackáznia egy kis szünidőt a bolygón eltöltött nyolcadik életéve hátralévő részére.

A vigyor maradt, és a gyerek tovább figyelte a folyót. De a kanyargós hegyi úton megtett további két kilométer után a vállamra tette a kezét. Csak vicceltem, apu.

Nem vettem le a szemem az útról.

– Én is.

Beálltunk a sorba a Ripley-féle Furcsaságok Palotájához. A hely megijesztette. Vele egykorú gyerekek rohangásztak fel-alá, csapatokba verődve hatalmas felfordulást produkáltak. Robin összerezzent az ordibálásuktól. Fél óra elég volt neki a horrorshow-ból, elkezdett kérlelni, hogy menjünk. Az akváriummal már jobban járt, annak ellenére, hogy a rája, amit le akart rajzolni, nem maradt nyugton, míg készült a portréja.

Ebédre sült krumplit és hagymakarikát ettünk, utána fölmentünk liften a csillagászati kilátóba. A fiam kis híján telehányta az üvegpadlót. De ökölbe szorított kézzel, megfeszített ajakkal is azt állította, hogy a hely fantasztikus. Mikor visszaültünk az autóba, úgy láttam, megkönnyebbült, hogy Gatlinburgöt kipipálhatta.

Vissza, a faház felé egész úton a gondolataiba merült. Anyának nem ez lett volna a kedvenc helye a Föld kerekén.

– Hát nem. Talán az első háromba se került volna be nála.

A fiam elnevette magát. Én is meg tudtam nevettetni őt, ha jól választottam meg a pillanatot.

Aznap túl felhős volt az éjszaka ahhoz, hogy csillagokat nézegessünk, de megint a szabadban aludtunk, a falusias díszpárnáinkon, amiken jávorszarvasok és medvék vonulnak. Két perccel azután, hogy Robin eloltotta a kézilámpáját, odasúgtam neki:

– Holnap van a születésnapod.

De már aludt. Halkan elmondtam az anyja imáját mindkettőnkért, hogy megnyugtathassam, ha rémülten ébredne, mert megfeledkeztünk róla.

ÉJSZAKA FÖLÉBRESZTETT. Mit is mondtál, hány csillag van?

Nem tudtam haragudni rá. Álmomból fölrángatva is örültem, hogy még mindig a csillagokat nézegeti.

– Szorozd meg a Föld összes homokszemét a fák számával. Százkvadrilliárd.

Kimondattam vele huszonkilencszer a nullát. A tizenötödik után a nevetése átment nyöszörgésbe.

– Ha réges-régen volnál csillagász, és római számokat használnál, le se tudnád írni ezt a számot. Egész életed kevés volna hozzá.

Hány csillagnak van bolygója?

Ez gyorsan változó szám volt.

– A legtöbbnek valószínűleg van legalább egy. De sokuknak több is. Csak a Tejúton lehet kilencmilliárd Föld-szerű bolygó a csillagok lakható övezetében. És hozzávehetjük a Lokális Galaxiscsoport több tucat másik galaxisát…

De hát akkor, apu…

Az én fiam rá volt hangolódva a veszteségekre. Természetesen fájt neki a Nagy Csönd. Az üresség vérlázítóan nagy mérete miatt ugyanazt a kérdést tette fel, amit Enrico Fermi a híres Los Alamos-i ebéd közben, háromnegyed évszázaddal ezelőtt. Ha a világegyetem nagyobb és régibb volna, mint bármelyikünk el tudja képzelni, akkor van előttünk egy kézenfekvő probléma.

Apu! Ha egyszer ott van az a rengeteg élhető hely… hogy lehet, hogy sehol senki?

REGGEL ÚGY TETTEM, MINTHA elfelejtettem volna, milyen nap is van. Az újdonsült kilencéves átlátott rajtam. Míg elkészítettem szuperluxus, hat belekevert finomsággal dúsított zabkásáját, Robin hol szökdécselt, hol ellökdöste magát a konyhai munkalaptól, hol meg egy rugós bottal ugrált az izgalomtól. Országos csúcsot állítottunk fel gyorsasági reggelizésben.

Nyissuk már ki az ajándékokat.

– A micsodákat? Nem vársz te túl sokat ettől a naptól?

Ez nem várakozás, hanem hipotézis.

Tudta, mit fog kapni. Hónapokon át alkudozott velem egy digitális mikroszkópról, ami a táblagépemhez csatlakoztatva felnagyított képeket jelenít meg a képernyőn. Egész délelőtt tavi uszadékkal, a szájüregéből vett sejtekkel meg egy juharlevél fonákjával próbálkozott. Az utazásunk teljes hátralévő idejét képes lett volna lelkes mintanézegetéssel és jegyzetkészítéssel eltölteni.

Féltem, hogy túlpörög, és inkább elővezettem a tortát, amit titokban szereztem be egy ötvenes évekből itt maradt élelmiszerboltban, a hegy lábánál. Robin arca felragyogott, de aztán visszafogta magát.

Torta, apu?

Habozás nélkül a tortásdobozhoz lépett, mert nem sikerült eldugnom. Áttanulmányozta az összetevők listáját, és a fejét csóválta.

Apu, ez nem is vegán.

– Robbie-kám, mégiscsak születésnapod van. És ez, lássuk csak, ez alig egyszer fordul elő évente, ha jól számolom.

A gyerek nem volt hajlandó elmosolyodni. Vaj. Tejtermékek. Tojás. Anya nem hajtott volna rá.

– Ohó, láttam én anyádat tortát enni, nem is egyszer!

Megbántam a szavaimat abban a pillanatban, hogy kiejtettem őket. Robin olyan volt, mint a félénk mókus, nem volt biztos benne, hogy elfogadhatja-e az elébe rakott finomságot, amely után sóvárgott, vagy inkább visszameneküljön az erdőbe.

Mikor?

– Egyszer-egyszer kivételt tett.

Robin a répával készült bűntelen tortát bámulta, amelynek erényei minden más gyerekben undort keltettek volna. A rövidke születésnapi édenkertet hirtelen megszállták a kígyók.

– Semmi baj, kis hősöm, nyugodtan odaadhatjuk a madaraknak.

Hát… mi lenne, ha előbb megkóstolnánk?

Megkóstoltuk. Valahányszor a torta ízétől Robin arcára kiült az elégedettség, rajtakapta magát, és újból a gondolataiba merült.

Milyen magas is volt anya?

Tudta, milyen magas volt, csak ma szüksége volt a számra.

– 157 centi. Nemsokára túlnövöd. Futott, emlékszel?

Bólintott, inkább saját magának, mint nekem. Kicsi, de belevaló.

Aly saját magát szokta így aposztrofálni, amikor a capitoliumi csatáira készült. Én inkább „bolygónyi és parányi”-nak{1} neveztem. Amit egy Neruda-szonettből loptam, mert egyszer, egy télben végződő őszi estén elszavaltam neki. Kénytelen voltam egy másik férfi szavait igénybe venni, amikor megkértem a kezét.

És hogyan szólítottad?

Mindig megrázott, amikor Robin olvasott a gondolataimban.

– Jaj, hát sokféleképpen. Emlékszel.

Na de például?

– Például Alynak, az Alyssából. Vagy Allynak, mert az ally szövetségest jelent, és nekem ő az volt.

Miss Lissy.

– Azt soha nem szerette.

Mama! Néha mamának szólítottad.

– Igaz. Néha.

Ez azért állati fura. Kinyújtottam a kezem, hogy összeborzoljam a haját. Elrántotta magát, de nem neheztelt. Mondd el megint, hogy is lett pont ez a nevem.

Tudta, miért kapta a nevét. Sokkal gyakrabban hallotta már a történetet, mint ami egészséges. Viszont hónapok óta nem kérdezett rá, én meg szívesen mondtam el újra.

– Az első randevúnkon anyád meg én madárlesre mentünk.

Még Madison előtt. Még minden más előtt.

– Minden más előtt. Anyád fantasztikus volt! Mindenütt kifigyelt valamilyen madarat. Poszátát, rigót, légykapót – minden egyes madár a régi barátja volt. Meg se kellett látnia őket, hallás után is rájuk ismert. Közben ide-oda tébláboltam, és bukdácsoltam az apró, összevissza barna göröngyökön, mert képtelen voltam megkülönböztetni őket…

És azt kívántad, bárcsak moziba hívtad volna?

– Aha! Szóval mégis hallottad már a történetet.

Lehetséges.

– Végül aztán megláttam egy gyönyörű, élénk narancsvörös csíkot. Meg voltam mentve! Kiabálni kezdtem, hahó, hahó!

És anya megkérdezte: Mit látsz? Mit látsz?

– Nagyon fellelkesítette, amit találtam.

És akkor csúnyát mondtál magadra.

– Elküldtem magam a fenébe, igen. Megalázó helyzet volt. „Jaj, bocs, csak egy vörösbegy.” És úgy gondoltam, soha többé nem fog találkozni velem ez a nő.

A fiam várta a poént, amit valamilyen oknál fogva még egyszer, jó hangosan akart hallani.

– De anyád úgy nézte a madarat a távcsövével, mintha a legeslegegzotikusabb élőlényt fedeztem volna fel, amihez foghatót még sohasem látott. Le se vette róla a szemét, úgy mondta: „A vörösbegy a kedvenc madaram.”

És akkor lettél szerelmes belé.

– Akkor jöttem rá, hogy olyan sok időt szeretnék a közelében tölteni, amennyit csak tudok. Ezt később meg is mondtam neki, amikor már alaposabban megismertem. Aztán folyton ismételgettük is. Bármikor bármit is csináltunk együtt – lehetett az újságolvasás vagy fogmosás vagy az adóbevallás készítése vagy a szemét kihordása. Bármilyen süket dumát vagy unalmas dolgot kellett elviselnünk, csak összenéztünk, beleláttunk egymás gondolataiba, és az egyikünk kimondta: „A vörösbegy a kedvenc madaram!”

Robin felállt, a tányérját az enyémre rakta, odavitte a mosogatóhoz, és kinyitotta a csapot.

– Álljon meg a menet, ma születésnapod van. Nekem kell elmosogatnom.

Visszaült, szemben velem, nézz a szemembe!, mondta a tekintete.

Kérdezhetek valamit? De az igazat mondd! Nekem fontos az őszinteség, apu. Tényleg a vörösbegy (vagyis a robin) volt a kedvenc madara?

Sose tudtam, hogyan kell gyereket nevelni. A legtöbb dolgot úgy csináltam, hogy emlékeztem rá, mit szokott ilyenkor tenni Aly. Bármelyik napon képes voltam annyit hibázni, hogy életre szóló sérülést okozzak vele a fiamnak. Csak abban reménykedtem, hogy a sok hibám kioltja egymást.

– Ténylegesen? Mindig az volt számára a legkedvesebb, amelyik ott volt az orra előtt.

A válasszal felizgattam a gyereket. A mi kíváncsi fiunkat, akiben annyi volt a titok és idegenség, mint bárki másban. Még beszélni sem tudott, de már nyomasztotta a világtörténelem. Hatéves, és mindjárt hatvan lesz, mondta Aly néhány hónappal azelőtt, hogy meghalt.

– Mindenesetre a vörösbegy lett a hivatalos madarunk, anyádnak és nekem. Ez a madár adott fűszert az életünknek. Elég volt kimondanunk a nevét, és máris minden kellemesebbé vált. Eszünkbe sem jutott, hogy más neved is lehetne.

Erre mérgesen vicsorított. Volt fogalmatok arról, milyen Robinnak lenni?

– Mire gondolsz?

Az iskolára. Vagy a parkra. Mindenhol. Nap mint nap meg kell küzdenem vele.

– Robbie, hallgass rám. Már megint szekíroznak a gyerekek?

Lehunyta a fél szemét, és elhúzódott mellőlem. Ha mindegyik harmadikos totál hülye, az már szekírozás?

Bocsánatkérőn kinyújtottam a kezemet. Alyssa szavajárása volt, hogy ez a világ széjjelszedi ezt a gyereket.

– Tiszteletre méltó név fiúknak és lányoknak is. Ilyen névvel jó dolgokat lehet csinálni.

Egy másik bolygón esetleg. Ezer évvel ezelőtt. Még egyszer köszi mindkettőtöknek.

Belenézett a mikroszkóp keresőjébe, hogy ne kelljen tudomást vennie rólam. Egyre szorgalmasabban jegyzetelt. Külső szemlélő azt hihette volna, hogy valódi kutatómunkát lát. Második osztályban a tanítónője egy bizalmas értékelésben lassú, de nem mindig pontos gyerekként írta le. A lassúságban igaza volt, de a pontosságban tévedett. Ha kapott rá időt, pontosabban dolgozott, mint amit a tanítónő el tud képzelni.

Kimentem a teraszra levegőzni. Minden irányban erdő. Öt perccel később – neki biztos egy örökkévalóságnak tűnt – Robin is kijött, és bebújt a karom alá.

Bocs, apu. Tök jó ez a név. Megvagyok én azzal, hogy… szóval érted. Csak olyan zavaros.

– Minden zavarba ejtő. És mindenki össze van zavarodva.

Egy papírlapot nyomott a kezembe. Nézd meg. Szerinted milyen?

A lap bal felső részéről egy színes ceruzával megrajzolt, profilból látható madár nézett a lap közepe felé. Jól sikerült rajz volt, beleértve a csíkos torkot és a szem körüli fehér foltokat.

– Nézzenek csak oda, anyád legkedvesebb madara.

És ehhez mit szólsz?

A másik, szintén profilban megrajzolt madár a lap jobb felső részéről nézett hátra. Ez is összetéveszthetetlen volt: behúzott szárnyú holló, mint egy hátratett kézzel fel-alá sétáló szmokingos férfi. A vezetéknevem a Branből származik, ami írül hollót jelent.

– Szép. Egyenest Robin Byrne elméjéből pattant ki?

Visszavette a papírlapot, gusztálta, már az apróbb javításokon gondolkodott. Nyomtathatunk ebből borítékot és levélpapírt, mikor hazamegyünk? Nagyon-nagyon kellene nekem mind a kettő.

– Előfordulhat, születésnaposkám.

ELVITTEM MAGAMMAL A DVAU BOLYGÓRA, ami nagyjából akkora és olyan meleg, mint a sajátunk. Voltak rajta hegyek, síkságok, felszíni vizek, jó sűrű légkör felhőkkel, széllel, esővel. A folyók nagy csatornákat koptattak a sziklákba, és a vizük üledéket hordott a hullámzó tengerbe.

A fiam nagy izgalommal hallgatta. Olyan, mint itt, ugye, apu? Olyan, mint a Föld, ugye?

– Egy kicsit igen.

Mitől más?

A válasz nem volt automatikus azon a vöröses, sziklás partszakaszon, ahol álltunk. Megfordultunk, nézelődtünk. Az egész tájon nem termett semmi.

Kihalt?

– Nem halott az. Próbáld meg a mikroszkópoddal.

A gyerek letérdelt, és rálöttyintett a tárgylemezre egy árapálymedencéből származó, hártyaszerű réteget. Lények mindenütt: csigavonalban és rúd alakban, rögbilabdák és rostok, bordázottak, lyukacsosak vagy ostorosak. Egész életében csak rajzolhatott volna, ha minden fajtát föl akar vázolni.

Úgy érted, hogy egyszerűen csak fiatal? Hogy most kezdődik az egész?

– Háromszor öregebb a Földnél.

Körülnézett a kipusztult tájon. De hát akkor mi a baja? Az én fiam szemében istenadta jognak számított, hogy mindenfelé nagydarab élőlények jöjjenek-menjenek.

Elmondtam neki, hogy a Dvau majdnem tökéletes – ez a megfelelő hely a megfelelő fajtájú galaxisban, megfelelő a fémessége, és alacsony a kockázata, hogy sugárzástól vagy más végzetes zavartól megsemmisüljön. A megfelelő távolságra kering a megfelelő csillag körül. Akárcsak a Földön, ezen is voltak elmozduló lemezek meg tűzhányók, meg egy erős mágneses mező, amitől egyenletes szénciklusok és állandó hőmérsékleti értékek keletkeztek. Akárcsak a Földet, a Dvaut is vízzel öntözték meg az üstökösök.

Atyaég. Mennyi mindenre volt még szüksége a Földnek?

– Többre, mint amennyit egy bolygó megérdemel.

Csettinteni akart az ujjaival, de a keze túl ragacsos és kicsi volt ahhoz, hogy hangot adjon. Megvan! Meteorok.

Csak hát a Dvaut, ugyanúgy, mint a Földet, külső pályákon keringő, nagy bolygók védték meg a rendkívül nagy becsapódásoktól.

Hát akkor mi a baj? Úgy láttam, menten elsírja magát.

– Nincs nagy holdja. Nincs semmi a közelében, ami stabilizálná a forgását.

Fölemelkedtünk a közeli csillag körüli pályára, és a világ beleremegett. Figyeltük, milyen rendetlenségben váltják egymást a napok, az április beleért a decemberbe, majd következett az augusztus, utána a május.

Évmilliókig néztük. Mikrobák jelentek meg, és feszegették a határaikat, ahogy a tutajok puffannak neki a kikötőnek. Akárhányszor akart elszabadulni az élet, a bolygó csak pördült egyet, és visszaverte a próbálkozást, úgyhogy egyedül azok maradtak meg, amelyek a szélsőséges körülményeket is kibírták.

Örökre?

– Míg a napjának fellobbanása el nem égeti az atmoszféráját.

Az arckifejezése láttán megharagudtam magamra, amiért ezt túl hamar mondtam el neki. Király, mondta, és úgy tett, mint aki nagyon merész. Tulajdonképpen.

A Dvau terméketlenül utazott a láthatárig. Robin a fejét rázta, próbálta eldönteni, hogy tragikus vagy diadalmas-e ez a hely. Rám nézett. Mikor megszólalt, az élet első kérdését tette föl, bárhol legyünk is a világegyetemben.

És még, apu? Másutt? Mutass egy másikat.

MÁSNAP NEKIVÁGTUNK AZ ERDŐNEK. Robin nem fért a bőrébe. Kilencéves vagyok, apu, beülhetek az első ülésre! A törvény végre megszabadította a hátsó gyereküléstől. Egész életében arra a kilátásra vágyott, ami az első ülésről nyílik. Aztaaa! Fényévekkel klasszabb itt, elöl.

Ködfoltok gyűltek össze a hegyek hajlataiban. Áthajtottunk egy kisvároson, amely az országút mindkét oldalán kétutcányi széles volt: vasárubolt, élelmiszerbolt, három szalonnasütő hely, gumitutaj-kölcsönző, ruhaüzlet. Utána behajtottunk a kétezer négyzetkilométeres megújuló erdőbe.

Előttünk az idők során lekoptatott dombság – valaha a Himalájánál is jóval magasabb hegylánc maradványa. Citromsárga, borostyán, fahéjszín – a lombhullató fák minden árnyalatát szállították a vízválasztótól lefelé folyó vizek. Amerikai sóskafák és ámbrafák karmazsinpirosra festették a hágót. Egy kanyar után beértünk a parkba. Robinból hosszú, ámuldozó magánhangzó tört elő.

A kocsit ott hagytuk, ahol elkezdődött a turistaút. Én vittem az alumíniumkeretes hátizsákot a sátrunkkal és a hálózsákokkal meg a gyorsfőzőt. A törékeny Robin hozta a kis hátizsákot, tele kenyérrel, bablevessel, edényekkel és mályvacukorral. Előregörnyedt a súly alatt. Egy hágón át igyekeztünk egy elhagyatott táborhelyre, amely ezen az éjszakán csakis a miénk volt. Valaha egy ilyen patakparti pontra volt csak szükségem az egész bolygóból.

A tékozló ősz az Appalache-hegység egész déli részére rátelepedett. Rododendronok borították a szurdokokat, és olyan sűrűségben lepték el az emelkedőket, hogy előhozták Robin klausztrofóbiáját. A féktelenül terjeszkedő cserjés réteg fölött hikorifák, foltos bürök és amerikai tulipánfák védőernyője nőtt buján.

Robin százméterenként megállt, hogy lerajzoljon egy mohacsomót vagy egy nyüzsgő hangyabolyt. Engem igazán nem zavart. Talált egy karolinai dobozteknőst, épp egy darab okkersárga pulpát lakmározott. Ahogy lehajoltunk hozzá, dacosan, kinyújtott nyakkal állt. Elmenekülnie késő volt. Csak akkor húzódott vissza, amikor Robin térdre huppant mellette. A fiam végigkövette a marsbéli ékírásos jelekkel fölvésett olvashatatlan üzeneteket az állat teknőjének boltozatán.

Felmásztunk a keményfás részre egy tanösvényen, amit Robinnál nem sokkal idősebb, munkanélküli fiúk egyengettek még ama időszak előtt, amikor a közmunka közellenséggé vált. Elmorzsoltam egy ámbrafalevelet, egyik felén augusztusi nefritzöld, a másikon októberi téglavörös volt a színe, és szóltam Robinnak, hogy szagolja meg. Felkiáltott meglepetésében. Egy hikoridió lekapart héja még jobban meglepte. Engedtem, hogy elrágcsálja egy vörösborszínű levél csúcsát, hadd érezze a nyelvén, honnan kapta a nevét a sóskafa.

Humuszillattal telt meg a levegő. Az ösvény csaknem két kilométeren át olyan meredek volt, mintha lépcsőt másztunk volna. Kísérteties árnyak szegődtek a nyomunkba, amíg átgázoltunk a lombjukat hullató széleslevelűek között. Kikerültük az előbukkanó mohos sziklákat, majd a nedves keményfákról a szárazabb fenyőfákra és tölgyekre váltott a világ. Különlegesen bő termést hozó év volt. Az ösvény mellett kupacokban állt a makk. Minden lépésünkkel szétszórtunk belőlük.

Az ösvényen túl egy levesestányér alakú nyiladékban olyan szép gomba nőtt ki az avarból, amilyet még nem láttam. A két kezemnél is nagyobb, vajszínű, félgömb alakú kalapja volt. Kanyargós gombaszalag hullámzott rajta, és egy Erzsébet kori fodros gallérhoz hasonló felületet hozott létre.

Ááááá! Ez miii?…

Nem tudtam mit mondani.

Valamivel odébb az ösvényen majdnem rátaposott egy fekete-sárga ezerlábúra. Az állatka gombóccá húzta össze magát a tenyeremben. A másik kezemmel Robin felé legyeztem az ezerlábú felől a levegőt.

Te jó ég!

– Na, milyen az illata?

Mint anyáé!

Elnevettem magam.

– Hát, úgy is van. Mandulakivonat. Anyádnak néha ilyen szaga volt, amikor sütött.

Robin odanyomta a tenyeremet az orrához, és már nem is volt jelen. Ez azért nagyon durva.

– Ahogy mondod.

Szeretett volna még belőle, de visszatettem az ezerlábút egy sással benőtt zsombékba, és indultunk tovább az ösvényen. Nem árultam el a fiamnak, hogy a finom illat cián volt, ami nagyobb adagban mérgező. Pedig szólnom kellett volna. Az őszinteséget nagyon komolyan vette.

AZ ÖSVÉNY MÁSFÉL KILOMÉTEREN ÁT lejtett, és egy sziklás patak melletti tisztáshoz vezetett. Fehér zuhatagfoltok váltakoztak mélyebb, nyitott medencékkel. A víz mindkét partját hegyi babérfák és foltos kérgű platáncsoportok szegélyezték. Szebb volt, mint amire emlékeztem.

Sátrunk a mérnöki szakma csúcsteljesítménye volt, könnyebb egy liter víznél, és becsomagolva nem sokkal nagyobb egy tekercs papírtörlőnél. Robin egymaga állította fel. Rögzítette a vékony rudakat, belehajlította őket a sátortartó gyűrűkbe, a sátorlapok textilcsíptetőit ráerősítette a külső vázra, és csiribí-csiribá, már készen is állt az éjszakai szállásunk.

Kell a külső sátorlap is?

– Szerinted szerencsés napod van?

Robin eléggé szerencsésnek érezte magát. Én is magamat. Körülöttünk hat különféle típusú erdő. Ezerhétszáz virágos növény. Több fafajta, mint egész Európában. Csak szalamandrából harmincféle, ez azért már valami! A Sol 3, ez a kis kék pötty mégsem egy utolsó bolygó, ha sikerül annyi időre eltekinteni a domináns fajtól, hogy már tisztán lássunk. Fölöttünk egy akkora holló repült rá egy simafenyőre, mint a szárnyas majmok az Ózban.

– A Byrne-tábor megnyitójára érkezett.

Megéljeneztük, mire a madár elrepült. Majd a kemény, hátizsákos mászással eltöltött nap végén – ami ráadásul újabb három fokkal döntötte meg a melegrekordot – egyhangúlag úgy határoztunk, hogy fürdünk egyet.

Egy vastag törzsű amerikai tulipánfától gyaloghíd vezetett át a kis vízesések közt az egyik zúgó fölött. A sziklákat a víz mindkét partján zuzmóval, moszattal, algával fröcskölte be egy gesztusfestő. A tiszta pataknak a köves feneke is látszott. Átvágtuk magunkat a sűrűn, a víz folyásával szemben, és találtunk egy lapos sziklát. Összeszedtem magam, és bementem a sebes patakba. A fiam kételkedve nézte, próbálta elhinni, amit lát.

A víz megcsapta a mellkasomat, és egy sziklacsoport felé sodort. Ami a partról a patak sík fenekének látszott, az víz alá bújt törpe hegyláncnak bizonyult. Belevetettem magam az örvénybe. A lábam megcsúszott egy sima kövön, amit az évszázadok óta lezúgó víz koptatott le. Aztán eszembe jutott, hogyan is kell ezt csinálni. Beleültem az áramlásba, és hagytam, hogy a hideg patak átcsapjon a fejem fölött.

Amikor először ért hozzá a dermesztő vízhez, Robin felkiáltott. De a rossz érzés csak fél percig tartott, és a kiabálása nevetésbe fordult át.

– Ne állj fel! – szóltam át neki. – Mássz a vízben. Most szedd elő a benned lakó kétéltűt!

Robin átadta magát a víz eksztatikus kavargásának.

Még sohasem engedtem, hogy ilyen veszélybe kerüljön. Négykézláb küzdött meg a víz sodrásával. Mikor már megérezte, hol is van a saját lába, átkecmeregtünk az áramlat közepére. Ott befészkeltük magunkat egy sziklamélyedésbe, és megkapaszkodtunk a masszírozó jakuzziban. Olyan volt, mintha tolatva szörföznék: hátradőlve egyensúlyoztam, száz izmom alkalmazkodott folyamatosan a helyzethez. A köveket ellepő finom vízréteg, a fodrozódó felszínbe belekapó fények, és ahogy az álló hullámok bömbölve, furcsa rendszerességgel átcsaptak a fejünk fölött a habzó zuhatagban – mindez megbabonázta Robint.

A patakot már majdnem langyosnak éreztük, melegítette az áramlás ereje és a bennünk ágaskodó adrenalin. A víz persze vadul örvénylett. Lejjebb a zúgókról a két partról behajló jezsámencserjék alá zuhant le a víz. Mögülünk, felülről a jövő bukott át a hátunkon a napfényes vízcseppekkel borított múltba.

Robin a kezét-lábát nézegette a víz alatt. Küzdött a kavargó, örvénylő vízzel. Tisztára, mint az a bolygó, ahol folyton változik a gravitáció.

A kisujjamnál nem hosszabb, fekete csíkos halak úsztak oda hozzánk, hogy a karunkat meg a lábunkat csókolgassák. Csak egy pillanattal később jöttem rá, hogy a bőrünk lehámló darabkáiból lakmároznak. Robin nem tudott betelni az egésszel. Ő maga volt a saját akváriuma első számú kiállítási tárgya.

Ráklépésben nyomultunk az áramlással szemben, szétvetett lábbal, a kezünkkel víz alatti kapaszkodók után tapogattunk. Robin oldalazva igyekezett egyik csobogótól a másikig, azt játszotta, hogy most ő is egy rák. Újabb sziklamélyedésbe húzódva belélegeztem a víz felcsapó habját – a levegő meg a víz kavargása által fölvert összes negatív iont. Az érzetek játéka egészen izgalomba hozott: a felhabosított levegő, a csípős áramlás, a szabadon alázuhanó víz, az év végi utolsó közös fürdés. És mint egy sziklás patak hulláma, egy pillanatra én is fölemelkedtem, mielőtt szétporladtam volna.

Száz méterrel feljebb Alyssa elbotlott, és zsupsz, lábbal bele a vízbe, vizes ruhája úgy tapadt rá, mintha a bőre lett volna. Szilárdan megálltam a sodrásban, hogy elkapjam, de ő tovább sikítozott, ahogy az ár lökdöste magával a zúgókon át. A teste – kicsi, de belevaló – felém tartott, felfúvódott a sodrásban, és ahogy az izmaimat már megfeszítettem, hogy kinyújtózva elkapjam, keresztülsiklott rajtam.

Robbie elengedte a támaszát, és sebesen sodródott le a zúgókon. Kinyújtottam a karomat, ő meg elkapta. Odaküzdötte magát mellém, és rám emelte a szemét. Hahó! Hogy vagy?

Álltam a tekintetét.

– Te mindenesetre a csúcson vagy. Én azért valamivel lejjebb. Igaz, csak egy kicsivel.

Apu! Beleöklözött a levegőbe a szabad kezével, végigmutatva a bennünket körülvevő bizonyítékokon. Hogyhogy nem vagy a csúcson? Nézd már meg, hová kerültünk! Kinek jut még ebből?

Senkinek. Senkinek az egész világon.

Leült egy csobogóban, és még mindig belém kapaszkodva törte a fejét. Nem volt szüksége többre fél percnél. Várj csak. Jártatok itt anyával? A nászutatokon?

Hát ez tényleg a gyerek szuperképessége. A fejemet csóváltam az ámulattól.

– Ezt hogy csinálod, Sherlock?

A homlokát ráncolta, és kiemelkedett a vízből. Egy helyben toporgott, és új szemmel nézte az egész áradatot. Így persze minden világos.

A SÁTRUNKHOZ VISSZAÉRVE MÁR nagyon hiányoztak a friss hírek. Gyorsan zajlottak az események szerte a világban, én meg semmit se tudtam róluk. A kollégáim üzenetei felgyűltek a postaládámban. Öt földrész asztrobiológusai folytattak iszapbirkózást a legújabb tudományos publikációk miatt. Jégtáblák törtek le az Antarktiszról. Államfők feszegették a közvélemény megvezethetőségének legvégső határait. Helyi háborúk robbantak ki mindenfelé.

Míg Robinnal fenyőgallyakat kopasztottunk a tűzrakáshoz, elfojtottam magamban az információéhséget. A hátizsákjainkat két platán közé kifeszített drótra akasztottuk, ahol még az egyre kövérebb medvék sem érhették el. Mikor már égett a tűz, az égvilágon nem volt más dolgunk, mint megmelegíteni a bablevest és megpirítani a mályvacukrot.

Robin a lángokba bámult. Robotszerű monotóniával dünnyögte (a gyerekorvosát aggasztotta volna a hangja), hogy ez az igazi élet. Majd, egy perccel később: Úgy érzem, ide tartozom.

Nem tettünk egyebet, csak figyeltük a szikrákat, de azt jól csináltuk. A nap utolsó sugarai lilával vonták be a hegygerincek kontúrjait. Az erdős hegyoldalak az egész napos belégzés után most kezdtek újból kilélegezni. Árnyak villództak a tűz körül. Robin minden neszre fölkapta a fejét. Vadul csillogó szemében elmosódott az izgatottság és a félelem közti határ.

Túl sötét van a rajzoláshoz, suttogta.

– Igazad van – feleltem, bár valószínűleg még a sötétben is elboldogult volna.

Gatlinburg is kábé ilyen volt?

Összerezzentem a kérdésétől.

– Ott nagyobbak voltak a fák, és sokkal öregebbek. Itt a legtöbb még nincs százéves.

Az erdő sok mindenre képes száz év alatt.

– Igaz.

Hunyorított. A sokféle helyet – Gatlinburgöt, Pigeon Forge-ot, Chicagót, Madisont – visszaváltoztatta vadonná. Én is ugyanezt csináltam az Alyssa halála utáni legrosszabb éjszakáimon. De a gyerek fejében – és ennek a gyereknek köszönhettem, hogy az egészet kibírtam valahogy –, szóval az ő fejében ez a kívánság egészségtelennek tűnt. Minden rendes szülő lebeszélte volna róla.

Robin megspórolta nekem a győzködést. A hangja továbbra is halk volt, és robotszerű. De láttam a szikrát a szemében, míg a tüzet nézegette. Ugye, anya szokott éjszaka verseket olvasni Chesternek?

Ki tudja, hogyan váltott át egyik gondolatról a másikra? Már régóta meg se próbáltam követni.

– Szokott.

Ez Alyssa kedvenc szertartása volt már jóval azelőtt, hogy színre léptem. Két pohár vörösbor, és a földkerekség legcsúnyácskább beagle–border collie mentőkutyájának végig kellett hallgatnia Aly legkedvesebb strófáit.

Verseket Chesternek?!

– Én is belehallgattam.

Tudom, mondta. De egyértelmű volt, hogy én itt nem számítok.

A zsarátnok ropogva szikrákat hányt, majd újból vörösesszürke hasábokká csitult. Egy pillanatig nyugtalankodtam, hogy rákérdez az anyja kedvenc verseire. Ehelyett azonban azt mondta: Kéne szereznünk egy másik Chestert.

Chester elpusztulásába Robin kis híján belehalt. Az egész Alyssa fölött érzett gyász, amit az én védelmemben fojtott el, kiszakadt belőle, mikor a megnyomorodott, vénséges állat megadta magát. Elhatalmasodtak a gyereken a dührohamok, én pedig megengedtem az orvosoknak, hogy egy ideig gyógyszerezzék. Csak azt hajtogatta, hogy szerezzünk egy másik kutyát. Hosszú ideig hárítottam. Engem valahogy traumatizált az ötlet.

– Hát, nem is tudom, Robbie-kám. – Egy bottal piszkálgattam a hamut. – Nem hiszem, hogy találnánk egy másik Chestert.

Annyi jó kutya van, apu. Mindenfelé.

– Ez rengeteg felelősséggel jár. Etetni, sétáltatni, feltakarítani utána. Verset olvasni neki minden áldott este. Tudod, a legtöbb kutya nem is szereti a költészetet.

Én nagyon felelősségtudó vagyok, apu. Sokkal inkább, mint régen.

– Aludjunk rá egyet, jó?

Rengeteg vízzel oltotta el a tüzet, hogy megmutassa, mennyire felelősségtudóan képes viselkedni. Bemásztunk a kétszemélyes sátorba, és hanyatt feküdtünk egymás mellé, külső sátorlap nélkül – csak vékonyka háló választott el bennünket a világegyetemtől. A fák lombkoronája hajladozott a kora őszi telihold előtt. A fák mozgó csúcsait nézegetve új gondolat formálódott Robin arcán.

Mi volna, ha egy óriás boszorkánytáblát lógatnánk föléjük fejjel lefelé? Akkor küldhetnének nekünk üzeneteket, és mi el tudnánk olvasni őket!

Egy madár kezdte rá az erdőben, valahol mögöttünk – újabb titkos üzenet, amit soha senki sem tud majd megfejteni. Sí-ró-san. Sí-ró-san. Sí-ró-san. Majdnem kimondtam a síró lappantyú nevét, de nem kellett, mert a madár csak nem hagyta abba. Sí-ró-san. Sí-ró-san. Sí-ró-san. Sí-ró-san.

Robin megmarkolta a karomat. Ez mindjárt bedilizik.

A síró lappantyú tovább sírdogált a hűvösödő éjszakában. Elkezdtük közösen számolni suttogva, de a százat elérve nem bírtuk tovább, miközben a madáron egyáltalán nem hallatszott, hogy fáradna. Sőt még akkor is makacsul kitartott, amikor már leragadt a gyerek szeme. Oldalba böktem.

– Elnézést kérek uraságodtól, de valamit elfelejtettünk. „Egyetlen érző lénynek…”

„…se kelljen fölöslegesen szenvednie.” Egyébként ez honnan van? Mármint még anya előtt.

Megmondtam neki. A buddhizmusból jön, a négy mérhetetlenből.

– Négy jó dolog van, amit érdemes gyakorolni. A szeretetteli kedvesség minden élőlény iránt. A tartós kiegyensúlyozottság. Az együttérző öröm minden olyan lénnyel, amelyik örül, bárhol legyen is. És az emlékezés arra, hogy minden szenvedés a te szenvedésed is.

Anya buddhista volt?

Fölnevettem, mire Robin két hálózsákon át is belepüfölt a karomba.

– Anyádnak saját vallása volt. Ha kimondott valamit, azt érdemes volt kimondani. Ha beszélt, mindenki odafigyelt rá. Még én is.

A gyerek kinyögött egy fél magánhangzót, és átölelte saját magát. A sátrunk fölötti lejtőn egy nagydarab, nagy étkű állat gallyakat tördelt össze. Az avarban kisebb állatok jöszmékeltek. Denevérek cirkáltak a magasban, de a hangjuk frekvenciáját nem érzékelte a fülünk. A fiamat azonban semmi sem zavarhatta meg. Ha egyszer elégedett volt, mind a négy mérhetetlen érvényes volt rá.

– Anyád egyszer azt mondta nekem, mindegy, mennyi kellemetlen dologgal kellett foglalkoznia napközben, ha lefekvés előtt elmondja ezt a mondatot, másnap reggel megint újult erővel ébred.

VAN MÉG EGY KÉRDÉSEM, mondta Robin. Mivel is foglalkozol pontosan?

– Jaj, Robbie, késő van már ehhez.

Komolyan beszélek. Ha valaki rákérdez az iskolában, mit kéne mondanom?

Emiatt tiltották ki egy hónappal azelőtt. Valami bankár gyereke megkérdezte Robintól, mi a foglalkozásom. Robin azt mondta: Életet keres a világűrben. Mire egy márkamenedzser fia azt találta mondani: Vörösbegy apucija kering, mint gólyafos a levegőben, az Uránusz körül, és a klingonokat nyomozza. Robin bevadult, és persze azzal fenyegette a fiúkat, hogy megöli őket. Ez idő tájt ennyi már elég volt ahhoz, hogy valakit végleg eltanácsoljon az iskola, és azonnali pszichiátriai kezelést rendeljen el. Mi még könnyen megúsztuk.

– Bonyolult.

Robin fölénk, a környező erdőkre mutatott. Nem sietünk sehová.

– Programokat írok, olyanokat, amelyekbe megpróbáljuk belesűríteni minden tudásunkat a bolygókon található összes rendszerről: sziklákról, vulkánokról, óceánokról; mindent, ami fizika meg kémia, és megpróbáljuk úgy összerakni, hogy előre megmondjuk, milyen gázok lehetnek jelen a légkörükben.

És miért?

– Mert a légkör része az életfolyamatnak. A gázkeverékekből megtudhatjuk, él-e a bolygó.

Mint a miénk?

– Pontosan. A programjaim még a földi légkört is megjósolták különféle történelmi időszakokban.

Apu, a múltat nem lehet megjósolni.

– De lehet, ha még nem ismered a múltat.

Mégis honnan tudod megmondani száz fényév távolságból, milyen gázok vannak egy bolygón, mikor nem is látod?

Kifújtam a levegőt, megváltoztatva a légkört a sátrunkban. Hosszú napunk volt, és ami Robint érdekelte, azt tízévnyi kemény tanulással lehetett csak megérteni. De minden egy gyerek kérdéseivel kezdődik.

– Na jó. Emlékszel az atomokra?

Ühüm. Nagyon kicsik.

– És az elektronokra?

Nagyon-nagyon kicsik.

– Az elektronok az atomban csak bizonyos energiaállapotokban létezhetnek. Mintha egy lépcső fokain helyezkednének el. Amikor lépnek egy fokot, akkor meghatározott frekvencián vagy elnyelik, vagy leadják az energiát. A frekvencia attól függ, milyen fajta atomban vannak az elektronok.

Őrület. A sátor fölötti fákra mosolygott.

– Azt hiszed, ez az őrület? Akkor hallgasd meg a következőt. Mikor megnézed egy csillagról érkező fény spektrumát, apró, fekete vonalakat látsz benne a nekik megfelelő lépcsőfokok frekvenciáján. Spektroszkópiának hívják, és meg lehet tudni belőle, miféle atomok vannak abban a csillagban.

Apró, fekete vonalak. Hihetetlen messzire lévő elektronokból. Erre meg ki jött rá?

– Mi, emberek nagyon eszes faj vagyunk.

A fiam nem válaszolt. Gondoltam, megint elaludt – ami egy jól sikerült nap méltó befejezése. Ezzel még a síró lappantyú is egyetértett, és fájrontot csinált. Az utána maradt csöndet a rovarok fűrészelő zizegése és a folyó hullámzása töltötte ki.

Biztosan én is elbóbiskoltam, mert Chester ült mellettem, a pofáját a lábamon nyugtatva, és nyüszített, miközben Alyssa azt olvasta fel nekünk, hogy gyökeresen ártatlan lesz a lélek.{2}

Apu. Apu! Rájöttem.

Kicsusszantam az álom hálójából, fölültem.

– Mire jöttél rá, kicsim?

Izgalmában még a becézést is szó nélkül hagyta. Hogy miért nem halljuk őket.

Félálmomban nem is sejtettem, mire gondol.

Mondd még egyszer, hogy is hívják azokat a kőevőket.

Még mindig a Fermi-paradoxont próbálta megoldani – miként lehetséges, hogy a világegyetemben meglévő tér és idő ellenére úgy tűnik, sehol másutt nincsenek emberek. A faházban töltött első esténk óta izgatta a kérdés, amikor a távcsővel a Tejutat nézte: Hová bújt el mindenki?

– Litotrófok.

A homlokára csapott. Litotrófok! Hja, persze. Akkor, mondjuk, van egy sziklás bolygó, tele litotrófokkal, amik köveket esznek. Érted már a problémát?

– Még nem.

Apu, ne már! Vagy, mondjuk, folyékony metánban élnek, vagy ilyesmiben. Szuperlassúak, majdnem meg vannak dermedve. Egy napjuk olyan hosszú, mint nálunk egy évszázad. Mi van akkor, ha az üzeneteik túl hosszúak ahhoz, hogy egyáltalán rájöjjünk: ezek üzenetek? Például ha nálunk ötven évig tartana, míg ők elküldenek két szótagot.

A síró lappantyúnk a távolban megint rákezdte. A fejemben a végtelenül hosszan szenvedő Chester még mindig Yeatsszel viaskodott.

– Nagyszerű gondolat, Robbie.

És mondjuk, hogy van egy vízivilág, ahol az ilyen szuperokos, szupergyors madárhalak cikáznak, hogy felhívják magukra a figyelmünket.

– De túl gyors az üzenetük ahhoz, hogy megértsük?

Pontosan! Meg kell próbálnunk megérteni a különböző gyorsaságú üzeneteket.

– Anyád imád téged, Robbie-kám, tudsz róla?

Ez a kettőnk kis kódja volt, amit Robin eltűrt. De ez sem csillapíthatta az izgalmát.

Legalább a földön kívüli intelligenciát kutatóknak elmondod, ugye?

– El.

A következő szavaira megint fölébredtem. Egy perc telt el, vagy három másodperc, vagy fél óra – ki tudja?

Ne felejtsd el, hogy azt szokta kérdezni: „Mennyi fér beléd, kicsi fiú?”

– Nem felejtem el.

Két kezét fölnyújtotta a holdsütötte hegy bizonysága felé. A széltől hajladozó fák felé. A közeli folyó moraja felé. A mi egyedi légkörünkben az atomjaik lépcsőin lefelé bukdácsoló elektronok felé. Robin arca a sötétben a pontosságért folytatott küzdelmet tükrözte. Ennyi fér belém. Pontosan ennyi.

{1} Somlyó György fordítása

{2} Rakovszky Zsuzsa fordítása