BALÁZS BÉLA

HÉT MESE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A HÁROM HÜSÉGES KIRÁLYLEÁNY

MOSOLYGÓ TÜNDÉR ILONA MESÉJE

MUZSIKUS MESE

A SZENT  RABLÓ LEGENDÁJA

A CSEND

KIS GYEREKEKNEK KELL EZT MESÉLNI

WAN-HU-CSEN KÖNYVE

A HÁROM HÜSÉGES KIRÁLYLEÁNY

(HINDU MESE)

ANANGARAGÁNAK MESÉLTEM

L E B O R U L O K
GANESA ELŐTT AKI A GÁTAKNAK ÉS
GÁTLÁSOKNAK ISTENE. VINAYAKA Ő,
AZ ELEFÁNTARCÚ ÚR, KINEK
KOSÁRFÜLEI A SZÉLBEN CSAPKODNAK,
MINT A GYŐZELEM ZÁSZLÓI. GANESA Ő
KINEK HOSSZÚ SUGÁR ORRMÁNYA KŐ
FALON KERESZTÜL HAT ÉS PÁNCÉLOS
MELLEN ÁT ÉS LEÉR A LÉLEK FENEKÉIG.
LEBORULOK ELŐTTE, HOGY MESÉMNEK
GÁTAT NE VESSEN ÉS MEGAKADÁS
NÉLKÜL VÉGIGMONDHASSAM NEHOGY
SZÜLETETLEN MARADJANAK AZOK A
LELKEK, MELYEK MESÉMBEN FOGNAK
MEGSZÜLETNI. AZOKÉRT IMÁDKOZOM
ÉS ÁLDOZOM ÉS GANESA ELŐTT
L E B O R U L O K

Élt egyszer Kandrapura városában egy Suryakanta nevü hatalmas király, aki három főtulajdonsága által olyan volt a férfiak között mint a kövek közt az Adamanth: tündöklő, tiszta és kemény. Tündöklő szépsége minden asszonyt sziven harapott mint a kobra. Bűntelen tisztasága emberfeletti erőt adott neki. De keménysége volt a legnagyobb. Lelkének fája előbbi életekben gyökerezett és ezért mozdíthatatlan virágokként termettek rajta tettek és szavak, melyek ezer év óta készen voltak. Suryakanta király csak hullatta őket, de rajtuk nem változtathatott.

Suryakanta király utálta a szavakat és minden kérdésre tettel felelt. A könyörgők és kérelmezők felett némán nézett el mozdulatlan arccal de mire hazatértek kérésük teljesítve volt. Suryakanta király úgy állt az emberek között mint az erdő tétova hajlongó növényei között a merev istenszobor, melyben a szellem ércbörtönbe zárva örök időkre egyforma és mozdulatlan.

Egyszer Suryakanta király magához hivatta feleségét a büszke Balapanditát. Mikor Balapandita a terembe lépett azon halk remegés futott végig mint a füves réten ha a felkelő hold reálehel. Mert Balapandita szépségében a hold gömbölyűsége, futóinda hajlása, fű remegése, levél könnyűsége, elefántorrmány vékonyulása, méhek rajzása és a papagály melle lágysága egyesültek mint egymást rég kereső szerelmesek.

- Mért hivattál Uram, Suryakanta király - kérdezte Balapandita. De Suryakanta nem felelt hanem odalépett a szépcsípőjühöz és homlokon csókolta olyan jeleket téve mint a búcsuzók.

- Uram Suryakanta - szólt Balapandita akkor - homlokon csókolsz és olyan jeleket teszel mint a búcsuzók. Vajjon búcsuzni akarsz-e tőlem te férfitigris?

Suryakanta nem felelt hanem első miniszteréhez és ifjuságának társához fordult, mondván: - Razakosa készülj útra. De kiséret ne kövessen és fullajtárok előttünk ne fussanak.

E szavakból Balapandita és Razakosa megértették hogy Suryakanta király az erdőbe indul valamely szent liget látogatására, hogy áldozattal, fürdéssel és meditatióval tisztítsa lelkét és erejét növelje.

Akkor Balapandita hangjára nedves fátyolt borított a fájdalom és így szólt: - Isten veled Suryakanta. Bizony visszajöttöd úgy várom mint halott az ujraszületést. Megfestetem képedet, hogy a hold világítson lelkemre míg napja visszatér.

De Suryakanta király nem felelt hanem néma ajkkal és beszélő szemmel nézte feleségét akit a hűség szekrényének neveztek aztán elindult a palota kapuja felé. Őt pedig követte Razakosa első minisztere és ifjúságának társa.

Mikor már mélyen jártak az erdőben ahol a Kadamba fa illatától megdühödt pézsmaszarvasok túrják magukat a sziromhullató jázmínbokrokon keresztül, Suryakanta király hirtelen megállt.

- Mit láttál uram? - kérdezte Razakosa.

Suryakanta király akkor lehajolt és mikor megint kiegyenesedett jobb kezével egy nagy fekete kígyó torkát fogta, balkezével pedig egy kis nyulat, melyet a kígyó szájából vett ki. Azután mind a kettőt eldobta és tovább akart menni. Hanem akkor a fekete kígyó felágaskodott előtte és így szólt.

- Mért tetted ezt velem Suryakanta király? Nekem a nyulat istenek rendelték táplálékomul és ez a falat melyet most szájamból kivettél éhhalálom elől volt utolsó menekvésem. Mert tudd meg óh Suryakanta király, hogy harminc napja nem ettem és a halál sarka van fejemen. Tudsz e nekem más táplálékot adni a nyúl helyett?

Suryakanta király mozdulatlan arccal nézte a fekete kígyót és nem felelt, hanem kihúzta tőrét és izmos barna karjából kanyaritott egy darabot és azt odadobta a kígyó elé. Hanem a kígyó nem nyult utána.

- Meghalt - mondta Razakosa. - Nem mondtad, hogy segíteni akarsz rajta, hát eleresztette életét mert nem tudta mire várjon még tovább szenvedve.

Suryakanta király mozdulatlan arccal nézte a hosszú, fekete hullát. Lelkét oly kevéssé illette a halál mint a vad elefántot az erdei levél mely ráncos hátára hull.

Épen át akart lépni rajta, hogy tovább menjen mikor hirtelen megjelent előtte Ganesa az elefántarcú isten. Óriás fülein átizzott a nap, hogy tüzes korállbokrokként piroslottak benne az erek. Rózsaszín sugár orrmányát táncban emelte és így szólt:

- Suryakanta öltél.

Suryakanta mozdulatlan szemmel nézett Ganesa kis szemeibe és így felelt. - Az istenek öltek akik természetemet úgy termelték hogy útáljam a szavakat és tettekkel beszéljek. Lelkem virága előbbi életekben gyökeredzik és sem mozdulni sem változni nem tud.

Akkor Ganesa nevetett: - Ha lelked sem mozdulni sem változni nem tud, hát majd letépem száráról, hogy mozduljon és keménysége miatt többé gyilkosságba ne essék.

Ezt mondta nevetve Ganesa és rózsaszín hosszú sugár orrmányával belenyúlt Suryakanta mellébe és lelke virágát letépte száráról. Avval eltűnt.

A király melléhez kapott mintha nyíl fúrta volna át és felkiáltott: - Óh jaj nekem!

Akkor Razakosa kiejtette kezéből íját, mert soha senki még Suryakanta király jajszavát nem hallotta.

- Uram Suryakanta - kérdezte halkan mint aki a felelettől fél és álomnak szeretné hinni önmagát. - Uram, mi baj ért?

Suryakanta ijedten fordította fejét Razakosa felé és mélyen elpirult.

- Oh kedves Razakosa - mondta szégyenlősen mosolyogva. - Nagyon fáj sebem, melyet ama kígyó miatt a karomba vágtam.

Akkor Razakosa kiejtette kezéből tegzét és szemét némán lesütötte mert Suryakanta olyat mondott, amit egy közönséges Ksatriának sem szabad, nemhogy királynak.

- Elejtetted íjad és tegzed, kedves Razakosa - mondta Suryakanta és felemelte sietséggel mint valami hízelgő szolga. - Mért sütöd le a szemed Razakosa és miért sápadsz el? Talán bizony rajtam látsz valami változást? Oh milyen változás eshetnék rajtam?...

Suryakanta szapora szavainak csörgése úgy hullott Razakosa fülébe, mint egy összetört drága edény cserepeinek csörömpölése.

- Legyünk vidámak - mondta Suryakanta - és siessünk feleségemhez Balapanditához, mert szemem és karom úgy kivánják Balapanditát, hogy leválnak testemről és hozzá repülnek ha nem sietek.

- Uram Suryakanta király - mondta Razakosa - a szent liget látogatására indultunk, hogy áldozzunk az isteneknek.

Suryakanta elváltozott arca mint az ijedt gyermeké olyan lett. - Igazán azért indultunk? Jó, nem bánom. Akkor siessünk a szent ligetbe.

Alig haladtak néhány lépést Suryakanta király hirtelen visszafordult és így szólt. - A büszke Balapandita arcképem előtt ül és vár. Gondolatai lábam köré hurkolódnak és nem eresztenek tovább. Kedves Razakosa kérlek ez egyszer térjünk inkább vissza.

Akkor Razakosa hangos sírással feljajdult: - Óh Suryakanta, Suryakanta mi lett belőled!

Suryakanta elváltozott szeme hunyorgatva nézett mint egy gyáva koldusé.

- Mért jajgatsz Razakosa? Talán valami változás esett rajtam? Miféle változás eshetnék rajtam, holott én vagyok Suryakanta király, férfiak közt olyan mint a kövek közt az adamanth. Én vagyok a mozdíthatatlan Suryakanta...

Tovább nem beszélt a király hanem arca elé csapta kezeit és hangosan felzokogott: - Oh Razakosa, ifjuságomnak társa, nem vagyok én többé Suryakanta, sem adamanth a férfiak között!...

- Uram - felelte Razakosa - kinek szeméből Suryakanta könnyei előhívták testvéreiket mint ahogy egy felbukkanó hangya előhívja mind a többit. - Uram ez Ganesa büntetése a kígyóért. Letépte lelked virágát száráról és most mint szakasztott lótusz hullámos tavon inog és hánykódik, részeg táncosként, bizonytalanul.

- Jaj, jaj Razakosa segíts rajtam, kedves Razakosa! Fogd meg lelkemnek lelkét, hogy megint állandó legyen. Szólítsd nevén, hogy horgonya legyen a név. Oh mondd elő nekem, hogy ki vagyok, hogy azt kövessem, mint vezetőjét a vak.

- Nem tudom, hogy ki vagy Suryakanta király.

- Nem-é? Hiszen miniszterem vagy és ifjuságomnak társa!

- Ifjuságodnak társa vagyok Suryakanta: férfibarát. Tudom szavaidat és tetteidet tudom. Téged nem tudlak.

- Mért szerettél hát engem, jaj!

- Szavakért és tettekért szeret a barát, Suryakanta király. Szavak és tettek mögé asszony tud szeretni.

- Óh büszke Balapandita, hűség szekrénye! - így kiáltott fel akkor Suryakanta. - Arcképem előtt ülsz és vársz rám és szemedben őrzöd régi arcomat. Szemedből fogom azt elővenni, hogy ujra magamra öltsem. Oh gyerünk Razakosa, siessünk Balapanditához.

Akkor Suryakanta király elindult hazafelé az erdőn, őt pedig követte első minisztere és ifjuságának társa. De ha Razakosa nem tudta volna, hogy ki lépked előtte az erdei ösvényen, járásáról rá nem ösmert volna Suryakanta királyra. Mert aki még tegnap úgy járt mint a vad elefánt a tango bozótban, az máma úgy jár mint az ujon vedlett kígyó, amely bőrét féltvén kanyarogva kerül minden kavicsot. És aki tegnap úgy haladt célja felé, mint Krisna kilőtt nyila, az tétovázva meg-megállt most, jobbra-balra nézve, mint a szerelmes asszony aki először szökik kedveséhez és lábpereceinek csörgése riasztja az éji csendben.

- Óh Suryakanta, Suryakanta mi lett belőled!

Már esteledett mikor a palota elé értek. Már a nap ura vándorútjának végén betért az alkony bíbor palotájába de onnan is kiüzetvén a tengerbe vetette magát. Már a hold ezüst vize csurgott le a palota malachit lépcsőin és a táncoló pávák kapkodták lábukat, hogy meg ne ázzék. Már minden fáklya kialudt csak a legbelső szobában égett egy illatozó lámpa, mint a sötét palotának világító szive.

Balapandita virrasztott Suryakanta király arcképe előtt.

Mikor a király remegő kézzel félrehúzta a függönyt és a szobába lépett volna, a büszke Balapandita felugrott az oroszlánlábu párnáról.

- Ki vagy te és hogy mersz a királynő szobájába lépni? - kiáltotta hátraszegett fejjel haragosan.

- Suryakanta vagyok, a férjed. Nem ismersz?

- Szemtelen csaló te! Suryakanta hangja olyan mint a bagzó tigrisé. De a te hangod mint a herélt szolgáké úgy remeg.

Akkor a király egy lépéssel közelebb lépett a lámpához és így szólt: - Oh szépcsípőjű Balapandita ismerj meg, mert én vagyok a férjed Suryakanta király.

Akkor Balapandita egy lépést hátralépett és így szólt: Suryakanta arca mint a Himalája sziklája kemény és mozdulatlan a te arcod puha és változó mint a színészeké. Jaj!

- Oh Balapandita, Balapandita ismerj meg! Én vagyok Suryakanta.

- Suryakanta király ma elindult az erdőbe vezekelni és Suryakanta szándékát soha meg nem másítja. Jaj!

- Óh Balapandita visszatértem hozzád, mert vágyódtam utánad.

- Suryakanta a cél, a mozdulatlan és végső. Nekem kell ő hozzá mennem. Ő nem jön én hozzám soha. Jaj!

- Eljöttem hozzád, hogy támaszd meg gyökereszakadt ingó lelkemet.

- Jaj Suryakanta a szikla, melyhez az én lelkem ingó hajóját kötöttem.

Akkor a király még egy lépéssel közelebb lépett az illatozó lámpához és így szólt: - Óh Balapandita nézz rám, nézzed a királyi ékszereket mellemen. Én vagyok a férjed Suryakanta.

Akkor Balapandita még egy lépéssel hátralépett és így szólt: - Ha te Suryakanta nevét és királyi ékszereit viseled akkor Suryakanta helyére léptél ebben az életben és Suryakanta király, a férfitigris, az én férjem meghalt.

Ezt mondta Balapandita és büszke arcát kezeinek lótusza mögé rejtve sírt.

- Óh Balapandita jaj nekem! Téged a hűség szekrényének hívnak és szerelmed állandóságában volt ingó lelkem bizodalma!

Akkor Balapandita büszkén kiegyenesedett:

- Bizony holtomig hű maradok Suryakantához kinek szívemet adtam. Suryakantához ki a férfiak közt olyan volt mint a kövek közt az adamanth, de meghalt. Suryakantához akit ez az arckép ábrázol, aki Indrától kapta méltóságát, a tűztől hevét, Jamatól haragját, és Ramatól állhatatosságát, de meghalt. Bizony hű maradok hozzá és el nem hagyom emlékét valakiért akinek arca mint a színészeké, hangja mint a herélt szolgáké, viselkedése mint a terhes asszonyoké, olyan.

Ezt mondván félrehúzta az ajtó arannyal hímzett függönyét és kikiáltott: - Oh Cseti, kedves cselédem ébredj. Fehér ruhát hozz nekem és szézam magvakat készíts vízzel és puha darbha-füvet.

Akkor Cseti megjelent az arany függöny nyílásában és álomtól tágult szemekkel nézett a szobába és halkan szólt mint aki fél, hogy vélt álmából önmagát felébreszti: Óh büszke Balapandita a fehér ruha özvegyek ruhája és szézam magvak puha darbha fűvel halotti áldozat. Mért kivánod mindezt óh királynőm mikor ott látom a férfit kinek mellén a királyi ékszerek csillognak?

- A királyi ékszereket hordja még a test de a lelket belőle kitépte Rama a halál ura kötélhurokkal maga után húzván. Szólítsd szolgáimat kik atyám házából jöttek velem, hogy engem hozzá visszavigyenek. Atyám készítsen máglyát számomra, hogy a tűz füstjével szállhassak a meghalt Suryakanta után, akihez örökké hű maradok.

Ezt mondván Balapandita arcát kezeinek lótusza mögé rejtette és sírva kiment a teremből.

Akkor Suryakanta király egyedül maradt az arcképpel, melyen a lámpa piros fénye lobogott. És Suryakanta gyáván sandított a képre, mint ahogy a büszke Balapandita szemébe nézett és így szólt: - Hát te mért maradtál itt rajtam csúfolódni? Menj csak menj a hűtlen Balapandita után. Cinkosok vagytok és engem elárultatok. Mért volnál te szebb mint én? Te majom, te! Vajjon mért nézel itt parancsolva körül pillantásod dorongját suhogtatván mindenki felett? Hát ki itt a király: én-e vagy te?!

Akkor nekirontott a képnek és darabokra tépte.

- Óh Suryakanta, Suryakanta mi lett belőled!

A király ijedten és szégyenkezve fordult meg e sóhajtást hallván és megpillantotta Razakosát, ifjúságának társát. Akkor sírva fakadt és így szólt: - Óh Razakosa jaj nekem a hűség szekrénye eltörött és a hűtlenség szilánkjai megvéreztek engem.

- Bizony nem törött el Balapandita hűsége, uram. Erős sziklatorony az mely emlékedet őrzi. De érckapui előtted becsukódtak.

- Jaj nekem Razakosa, ha már a hűség is elhágy engem. Te is el fogsz hagyni akkor Razakosa. Miért is nem mentél mindjárt Balapandita után.

- Ő elment az eltűnt férfi után. Én itt maradtam mert a király itt maradt.

- Óh hűtlen hűség! Nincs hát szerelem, mely bujkáló lelkemet nyomon követné mint antilópot az éhes leopárd?

- Hadikocsidba két fehér lovat fogass be Suryakanta király és induljunk el együtt az erdőn keresztül és a kék tengerek határai közt addig meg se álljunk míg olyan asszonyt nem találsz kinek szerelme bujkáló lelkedet nyomon kövesse mint antilopot az éhes leopárd. Mert bizony elveszett lelked lelkét más meg nem találhatja hanem csak asszony és annak szerelme lehet megállító horgonyod.

Akkor Suryakanta két fehér lovat fogatott be hadikocsijába és mivel járatos volt a lótudományban kezébe kapta a gyeplőt. Hanem a lovak faroltak és kiléptek a hámból.

- Óh Suryakanta, Suryakanta mi lett belőled - sóhajtott fel Razakosa és kivette a gyeplőt a király kezéből.

Nemsokára az erdő illata összecsapott a fejük felett mint ahogy régebbi emlékek hullámai elborítják a közéjük hullott ujat.

Már mélyen jártak az erdőben ahol a kadambafák illatától megdühödött pézsmaszarvasok túrják magukat sziromhullató jázmínbokrokon keresztül, mikor egyszer Suryakanta és Razakosa nagyon megéheztek.

- Uram - mondta akkor Razakosa - csapjuk ki a lovakat a fűre, mi is induljunk gyümölcsöt és gyökereket keresni a magunk számára.

Elindultak hát a kadamba és banianfák sűrüjében. Egyszer csak Suryakanta király feje egy meleg fejhez ütődött. Ijedten ugrott hátra mert azt hitte, hogy valamely fekete párduc lógatja le magát az ágról. Akkor látta, hogy egy vezekelő brahmin csügg a fán fejjel lefelé térde hajlásával fogván az ágat, úgy vezekel.

- Ki az, aki vezeklésemet zavarja? - szólalt meg a lógó brahmin.

- Óh, szent aszkéta - felelte Suryakanta remegve, - bocsáss meg, hogy vezeklésedet zavartam. Bizonyára az istenek vezették erre utamat, hogy beléd ütődjem mint sorsom harangjába, hogy megszólalj és életem titkát előttem megnyílvánítsad.

- Mit kivánsz?

Akkor Suryakanta mélyen elpirult és dadogva mondta: - Óh szent aszkéta, mondd meg... mondd meg nekem merre találhatnék jó bethel-leveleket vagy gyümölcsöt vagy gyökeret éhségem csillapítására.

- Mit kivánsz? - kérdezte ujra a brahmin hangosan.

Hanem Suryakanta még jobban elpirult és hallgatott. Akkor előlépett Razakosa és elmondván Suryakanta király történetét a kígyóval és Ganesával és Balapanditával, így szólt: - Óh szent brahmin te, aki ilyen nagy önkínzással vezekelvén bizonyára beleláttál a hármas világ titkába, mondd meg hol talál az én királyom Suryakanta olyan asszonyt kinek szerelme tettek és szavak mögé lelkének lelkébe szeret és hűsége beleharapja magát mint vadmacska a szarvas nyakába, hogy csüggjön rajta bárhova menekül?

- Jobb sarkam irányában
Hét napi járóföldre
Alakai kristálypalotában
Két váró királyleány
Kamalila és Anangaraga

- Melyik lesz Suryakanta megváltója a kettő közül?

- Hűtlen a hűség de az állandót nem kell követni.

- Homályos szavaid éjszakájának meg fogjuk várni virradatját. Csak azt mondd még meg, oh szent brahmin, hogy mi módon nyerje meg Suryakanta a királylányok szerelmét ha alakja és jelleme így elváltozott?