This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

REGÉNYES HAZUGSÁGOK

First edition. December 10, 2025.

Copyright © 2025 ANNA TELEKI.

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Copyright Page

REGÉNYES HAZUGSÁGOK | Szürke és angóra

II. A tökéletes házasság

III. Egy mély lélegzet

EPILÓGUS

REGÉNYES HAZUGSÁGOK

Szürke és angóra

––––––––

––––––––

1.

Istenem... vajon örökké egyedül leszek? A gondolat elől menekülve a nő leül a vonaton, és bekapcsolja az e-olvasóját.

Október...

Óvatosan félreteszi a csöpögő esernyőjét. Odakint mennydörgés morajlik a levegőben. Az utca túloldalán egy alak kinyit egy vastag könyvet.

November...

Az e-olvasó elfeledve pihen a táskájában, egy kis könyv váltja fel. Az ömlő eső homályában barna szemei elmerülnek a betűk világában. Két ülőhellyel arrébb egy e-olvasó képernyője felvillan, és egy erezett kéz fut végig egy barna hajkupacon.

December...

A táj gyönyörű, és karácsonyi dalok szólnak halkan a vonaton. Egy fehér gallér villan fel, és egy e-olvasó bekapcsol, éppúgy, mint azé a férfié, aki vele szemben ül.

Január...

Párizsban hóvihar tombol... A vonat halk kattogása csendes, lassú... A könyv lapjai lassan mozdulnak... Az e-olvasó fénye villan, ahogy a virtuális lap mozdul.

Február...

Az ablakon jégvirágok pihennek. Egy fehér sál egészen a lány orráig húzódik, kezét összedörzsöli, és bekapcsolja az e-olvasót. Előtte egy vaskos könyv vörös borítóján lapok pihennek, a férfi csak nézi az egyiket, majd felsóhajt, és hátradönti a fejét.

– Ilyen nincs... – morogja halkan, majd visszateszi a táskába, és kinyitja a könyvet.

A szavak világokat teremtenek.

2.

Újra... Március van...

Kora hajnal, még szürke minden. Négy óra öt perc.

A száraz és merev póló lecsúszik a szárítóról a padlóra. Egy izmos kar, amit a kora reggeli fény élesen megvilágít, utánanyúl. A fekete anyag hűvösen siklik a bőrén, egy ismerős rituálé. Egyetlen gyakorlott mozdulattal felhúzza, az anyag megül a vállán.

A falióra kattanással jelzi, hogy négy óra negyvennégy.

A másik ágyon egy apró kéz alig mozdul, elmerülve a mély álomban. A riasztó berreg, eszeveszett, éles sikollyal, aminek mintha nem lenne türelme a csendes szobához. A nyugalom megtörik. Végül kinyílnak a szemek.

– Utállak – motyogja egy mély, rekedtes hang, elmerülve a párna alatt.

Egy kar vakon nyúl ki, tapogatózva, amíg egy ujj meg nem találja a szundigombot. A telefon elhallgat, de a megkönnyebbülés csak egy pillanatig tart.

Négy óra ötven.

A riasztó újra visít, hosszú, átható sírással, és a lány mérges lökkenéssel ül fel. Gubancos, viharfelhőre emlékeztető haja felszáll a párnáról. Apró szemei szinte sértetten összeszorulnak, ahogy végigpásztázzák a fehér képernyőt. A szundigomb eltűnt. Hiába keresi, az ujjai a kijelzőt kopogtatják.

– Mi a fene...? – morogja, erőszakkal tágabbra nyitva a szemét. Bámulja a kijelzőt, majd egy határozott, frusztrált bökés után elnémítja a riasztót. – Nagyszerű – mondja, a hangja vastagon átszőve szarkazmussal.

Felkel, csak egy pólóban és bugyiban, majd betotyog a konyhába.

– Kávééééé... – nyög egy hang a másik ágyból, a lány pedig csak lehunyja a szemét; néma könyörgés a csendért.

– Kelj fel – mondja, miközben a kávéfőző hangosan sziszeg, betöltve a levegőt a reggel gazdag, főtt illatával.

Pontban öt óra.

A kis lakás ajtaja nyikorogva kinyílik, majd becsukódik. A férfi hosszú, magabiztos léptekkel megy le a lépcsőn. A léptei visszhangoznak a falak között, egyenletes ritmust adva a hajnali csendben.

Öt óra öt perc.

A vonat begördül az állomásra. A férfi végigsimít a kócos haján, majd mélyet sóhajt, a hangja szinte hangosabb, mint a vonat zúgása. Végigsimít az arcán, érzi a frissen borotvált bőre hűvösségét, és motyogja magában:

– Na, kezdjük elölről.

Ugyanabban a percben, a város másik felén.

A hajszárító hangosan zúg a fürdőszobában, fekete hajszálak lebegnek a párás levegőben.

– Szerintem mondd el a szüleidnek az igazságot – mondja a szőke lány, akinek a lila pizsamája bájosan ellentétben áll a bögréjén lévő óriási trollarccal. A bögréből fekete folyadék gőzölög, melegíti a kezét.

A barna hajú lány belenéz a tükörbe, és lassú, módszeres mozdulatokkal kezdi fésülni a haját.

– Anya lecsapna. Apa kitagadna – feleli a barna hajú lány, a szavak laposak és nehezek.

– Miért? – A szőke lány hátralép, meglepődve. – Szerintem ez teljesen normális dolog. Vannak dolgok, amik egyszerűen nem jönnek össze... és ennyi.

– Ezt mondja a sebészeti rezidens – szarkasztikus mosolyra görbül a telt ajka, de a szemében lévő keserű fény elárulja a mögötte lévő fájdalmat.

– Alice – sóhajtja a szőke, a lány vállára teszi a kezét, és megfordítja. – Még két heted van a buliig. Előbb-utóbb úgyis megtudják.

Alice barna szemei csak visszanéznek. Nem jön válasz. Az arca a fájdalom és a szégyen maszkja, mintha a tükör lenyelte volna a szavakat, amiket nem tud kimondani.

– Na! – A szőke finoman megpofozza az arcát. – Fel a fejjel! Lekésed a vonatot!

3.

Amikor a vonat kigördül az állomásról...

Alexandre Dumas. A név arany betűkkel csillog a kék könyvön. Monte Cristo grófja. A lapok susognak, ahogy a vonat monoton csattogása lelassul. A sötét szemek felemelkednek a könyvből.

Öt óra tizenkettő.

A táska leesik az ülésre, és a fiatal nő hátradől. A lábát a szemközti ülésre teszi, a másik utas mellé. Egy apró fekete tablet világít az arca előtt.

– Jó reggelt – mondja egy csendes hang.

A lány megrezzen, a teste megfeszül, és azonnal elmerül a tabletje világában, mintha a hang meg sem szólalt volna.

4.

Öt óra húsz perc.

Egy oldal susog és lapozódik. A vonat lágyan ringatózik, a csattogás már-már megnyugtató. A tablet fénye felvillan, ahogy a lány rázoomol a szövegre. Felnéz, és széles vigyor terül szét az arcán.

– Hűha... – egy csendes sóhaj hagyja el a száját, de a mosoly megmarad; egy apró győzelem a reggel ellen.

Vele szemben a férfi rápillant, halvány mosoly van az ajkán, ahogy látja, a lány idegesen elmerül újra a tabletjébe.

Fél hat.

A férfi elfojtja a nevetést, majd megköszörüli a torkát, és komolyan lapozik egyet.

Öt óra harmincöt.

– Francba – vigyorog a lány, újra rázoomolva a képernyőre. – Mi ez? – böki ki, a szavait elnyeli a kocsi csendje. Az ajka lassan mozog, ízlelgetve az ismeretlen szót. – Mindegy!

– Egy szó? – kérdezi a férfi, a hangja mély, barátságos mormolás.

A lány hirtelen ránéz, és odafordítja a tabletet, hogy megmutassa neki a kiemelt szót.

– Saperlipopette – mondja a férfi. A lány megdöbbenve néz rá. – Saperlipopette – ismétli, kimondva a régi francia szót. – Ez olyasmi, mint a „Jó ég!” vagy a „Jaj, istenem!”.

Alice elvigyorodik, visszatér az előbbi elpirulása.

– Köszönöm – mondja, és visszadől az ülésébe.

A férfi újra kinyitja a könyvét. A lány gyorsan ránéz, majd megszólal.

– Egyébként... Alice vagyok.

– Yvon – jön a halk válasz, és a lap újra susog.

Öt óra ötven.

A vonat lelassul. A tablet fénye kialszik. Alice rutinszerűen visszateszi a tabletjét a táskájába. Yvon nem sietve feláll, és a könyvét visszateszi a hátizsákjába. Az emberek elkezdenek mozogni. A peron zajos élettel telik meg. Alice jobbra fordul, Yvon pedig megáll a kávégépnél.

5.

Alice mozgásos elmosódással rendezi a polcokat. Alig éri el a legfelső sort, ezért egy ingatag létrán áll. A bevásárlókocsik nyikorgó zajai nem vonják el a figyelmét a feladatáról. Letöröl egy ragacsos foltot egy polcról, majd siet, hogy elhozzon egy felmosót.

Eközben a város másik felén...

Egy számítógép képernyőjének hideg fénye villan Yvon arcára, amitől a vonásai élessé és sápadttá válnak.

– Rendben, nézzük – mondja, felemelve a vastag könyvet a pódiumáról. – Mi jellemzi Dantès és Caderousse beszélgetéseit? Valaki?

Körbenéz a csendes osztályteremben, de a tinédzserek csak visszabámulnak rá, az arcukon az unalom és a dac keveréke. Egy piercinges orrú lány nagy rágógumibuborékot fúj, egy tinédzser a sarokban nyújtózkodik, majd újra a könyvére hajtja a fejét.

– Rendben – sóhajtja Yvon, a hangja tele van beletörődéssel. – Segítek. Miért vitték a madárijesztőt a kórházba?

A kérdésre minden fej felpattan, és némán bámulnak rá.

– Mert szénanáthát kapott a sok szalmától! – Néhány diák halvány, kelletlen mosolyt villant. – Mi ennek a viccnek a hangulata?

– Tiszta szarkazmus – mondja egy fiú.

Yvon rámutat.

– Rejtett – vágja vissza. – Pont, mint Dantès és Caderousse szavai. Caderousse – írja a táblára, és aláhúzza. – Gyakran megjegyzi, a maga keserű, irigy módján, milyen szerencsés Dantès, hogy minden olyan könnyen jön neki, ami egyfajta passzív-agresszív szarkazmust tár fel.

Újra az osztály felé fordul, és a zsebébe dugja a kezét.

– Gaspard Caderousse – mondja hangsúllyal –, egy a négy ember közül, akik hozzájárultak Edmond Dantès bebörtönzéséhez. Lusta és iszákos. A regény elején szabó Marseille-ben, de munkakerülő és részeges. Ez a lustaság és felelőtlenség végigkíséri az életét. Mit tudunk még róla? – kérdezi, de mindenki csendben marad. – Irigy és elégedetlen. Soha nem elégedett azzal, amije van. Fájdalmat érez a barátai jó szerencséje miatt, és az irigysége gyűlöletté, majd bűncselekménnyé fajul. Mindig úgy érzi, többet érdemel, mint amit kapott. Kapzsi és tisztességtelen. Folyamatosan tisztességtelen eszközökhöz folyamodik, hogy megkapja, amit akar. Képes lopni, sőt ölni is, hogy javítson a helyzetén.

Megáll, az ajka összenyomódik.

– Tudom, hogy unalmas. De ez a tananyag – sóhajt, és nem kap reakciót. – Ez rajta lesz a vizsgán – jelenti ki.

Ekkor egy lány nyújtózkodik a padon, és felemel két ujjat.

– Marianne?

– És ez mire lesz jó nekünk a jövőben?

– Ó, ez egy jó kérdés! – Yvon mosolyog, és visszasétál a táblához. Nagy betűkkel írja: ESEMÉNY, és húz egy nyilat a REAKCIÓ szóhoz. – Ez – aláhúzza a reakciót –, ami az életet hajtja. Minél több eseménnyel ismerkedünk meg – megkopogtatja a szót –, annál több reakciót érünk el. A Karakter – írja és mondja hangsúllyal –, e két dolog eredménye. Dumas – mondja komolyan, és nevet egy kicsit – a Monte Cristo grófjában valójában nincsenek kifejezetten vicces, humoros jelenetek. A regény hangulata komoly, drámai, és a bosszú és az igazságtalanság témáira fókuszál. De a karakterek tanítanak minket – mondja.

Megszólal a csengő.

6.

Este hat óra.

Yvon lehunyja a szemét, ahogy a peronon áll, és mélyet lélegzik, de elakad a lélegzete, amikor a lány megáll mellette. Csak nézi, és kedves mosoly terül szét az arcán.

Előreengedi, amikor a vonat megérkezik, hagyja, hogy válasszon ülőhelyet, de nem tud vele szemben ülni, mert egy másik tinédzser szétdőlve fekszik az ülésen. Így a lány odébb teszi a táskáját a mellette lévő ülésről, és felnéz rá.

A vastag könyv kinyílik, és a tablet fénye bekapcsol. Valami susog. Egy kis zacskó csokoládégolyó jelenik meg Yvon előtt.

– Holnap lejár a szavatossága – mondja Alice, és Yvon elvesz egyet.

A csendes utazás ismét hosszú. A lapok csúsznak a nagy kezében, és a tablet időnként felvillan kiemelt szavakkal.

Hat óra tizennyolc.

– Hmm, ez jó – egy mosoly szökik ki Alice-ból, és tovább olvas.

Fél hét.

– Megfognád ezt? – mondja, és átnyújtja neki a tabletet. – Mindjárt jövök.

Yvon elveszi az apró eszközt, és látja, hogy Alice a mosdóba tart. De nem tud ellenállni... bele kell olvasnia egy kicsit. Egy apró szövegcsík... „Tudod, te vagy a legszebb kódsor az életemben.”

Yvon halványan mosolyog, és visszatér a könyvéhez.

Alice a nadrágjába törli a kezét, amikor visszatér. Yvon rá sem néz, csak visszaadja neki az apró eszközt.

Ismét csend.

Háromnegyed hét.

Alice feláll, és bepakolja a holmiját. Yvon felnéz rá. A lány bólint, és elmegy.

7.

– Huuula fáradt vagyok... – Alice lehuppan az ágyra, és egy pillanatra lehunyja a szemét, miközben falánk éhség morog benne.

– Milyen volt a napod? – kérdezi a szőke lány, fonva a haját.

– Hosszú. Kaptunk egy szállítmányt. Mindjárt leesik a karom... – motyogja, és szendvicset csinál. Éhesen beleharap, majd visszahuppan az ágyra.

– Gondoltál arra, hogy újra levizsgázz?

– Nem – jön a határozott válasz. – Nem akarok tanulni, micsoda macera.

– Azta... És mit fogsz mondani a szüleidnek? – kérdezi a lány törökülésben ülve. De nem jön válasz. Alice gondosan rágcsál egy ideig. – Vagy nem is mész el?

– Ezt nem tehetem. Harminc éve házasok – mondja Alice hirtelen.

– De ez egy zavaros helyzet lesz, ha így mész el...

– Ne kezdd, Jeanne... – Alice hátradobja a haját, a szőke pedig leül mellé.

– El kell nekik mondanod!

– Nem! – Alice felpattan, és komoly barna szemekkel néz rá.

– Nem gondolkodsz tisztán! – mondja Jeanne, és megfogja az arcát. – Amíg csak telefonon beszélsz velük, addig hazudhatsz, amennyit akarsz. De nem személyesen! – hangsúlyozza.

– Nem tudhatják meg!

– Alice – sóhajt dühösen Jeanne. – Ha a testvérem lennél, lecsapnék.

– Köszi – nevet a lány.

– És hogyan fogod nekik elmondani?

– Én csak... – vigyorodik el idegesen. – Majd kitalálok valamit.

Jeanne sóhajt és nevet.

– Ó, istenem – kuncog a lány hátradőlve. – Mit? Hogy Villiort elrabolták az ufók, te meg két állásban dolgozol?

– Ez egy kicsit túlzás – mondja Alice, harapva a szendvicséből.

Jeanne megtörli az arcát, majd komollyá válik.

– Miért kellett hazudnod egyáltalán? – kérdezi a lányra nézve.

Alice ismét csendben marad, majd sóhajt.

– Tulajdonképpen nem hazudtam, csak...

– Csak nem mondtad el a teljes történetet, és kiszínezted – nevet a lány. – Te egy elveszett író vagy!

Hát igen... talán... De az igazság az, hogy Jeanne-nak igaza van. Kiszínezte az elmúlt egy évét... egy apró kis hazugsággal.

8.

Egy lámpa felvillan a sötét lakásban. A hátizsák puffan az ajtó mellett, és az asztalon tornyosuló papírok mintha a néma jelenlétüket kiáltanák. Yvonnak ki kellene javítania őket, de ehelyett összeesik az ágyon.

– Nyolcvan százalékuk amúgy is átlag alatti lesz... – motyogja, a szavai terhesek a fáradtságtól. Már csak négy napja van hátra.

Hajnali négy óra negyven.

Megszólal egy telefon.

Öt perc híján öt óra.

Egy fehér kéz lecsapja a telefont az éjjeliszekrényen, éles véglegességgel elnémítva azt.

Pontban öt óra.

A férfi leolvassa a táblán lévő feliratot: Chartres – Paris. Sóhajt, egy csendes kilégzés, ami eltűnik a hűvös reggeli levegőben.

– Rendben... újra – motyogja, ahogy a vonat begördül, és az ajtók sziszegve nyílnak ki előtte.

Öt óra három perc.

– El fogsz késni! – kiáltja Jeanne, és egy ruhadarabot vág Alice arcába.

Alice szíve a torkában dobog. Nem néz az órára, érzi a gyomrában, hogy minden másodperc számít. A mozdulatai kapkodóvá válnak, a zokni félig csúszik fel, a kávé... Alice alig kortyol bele, majd sokkolt zihálással kiköpi.

– Jesszus, mi ez? – kérdezi Alice, a szemei tágra nyílnak.

– Egy ébresztő – nevet Jeanne, átnyújtva neki egy táskát.

Alice fut. Végigszalad három szűk utcán, Rambouillet gyönyörű, erdős terei zöld folttá válnak. Rohanni kezd. Mire eléri az állomást, a tüdeje ég, és az izzadság patakokban folyik a hátán. Épp akkor kapja el a kapaszkodót, amikor a vonatkürt éles hangja jelzi az indulást. Bent, a falnak dőlve próbálja visszanyerni a légzését. Épphogy meglett.

9.

Öt óra kilenc.

– Jaj, istenem – zihál a falnak dőlve, miközben a kalauz kéri a jegyét. Teljesen izzadt, a kellemes tavaszi idő ellenére is. Legyezi magát, a lélegzete szaggatott zihálásokkal jön, ahogy megáll. Az ülőhelye foglalt. – Ez nagyszerű – fújtat, és továbbmegy a kocsiban.

Már csak egyetlen üres hely maradt a folyosó végén. Behuppan, és elkezdi keresni a tabletjét.

– Ne már... – nyüszít, a gyanúja beigazolódik. A tablet nincs ott.

Most egy nyomorult ötvenperces utazás vár rá, üresen bámulva az elsuhanó tájat. A monoton csattogás és a vonat lágy ritmusa elcsábítja az alvásba, Jeanne kérdései azonban még mindig visszhangzanak az elméjében. Miért hazudott a szüleinek? És hogyan tudja ezt helyrehozni?

A vonat lelassul, és egy halk hang nem éri el, elvész a kocsi zúgásában.

– Alice – érez egy lágy érintést az arcán, ahogy a fejét felemelik. – Párizsban vagyunk – mondja Yvon.

Alice bámulja, majd teljesen felébred.

– Ó, köszi – sóhajt, és megdörzsöli az arcát. Feláll, megragadja a táskáját, és az ajtó felé tart. Yvon megvárja az ajtóban, hogy leszállhasson, a lány pedig megfordul...

10.

Alice sóhajt, és a kezében lévő papírra néz.

– Nagyszerű... – motyogja magában.

Amikor bemegyünk egy boltba, ritkán gondolunk arra, mennyi munka van abban, hogy a polcok tele legyenek friss áruval. A polcfeltöltő munkája jóval túlmutat a puszta pakoláson. A folyamat jóval azelőtt elkezdődik, hogy egyetlen termék is az ügyfelek látóterébe kerülne. A raktár és az árufogadó terület a bolt szívverése, és a polcfeltöltő diktálja a ritmusát.

Egy tipikus kedd reggel. A bolt még álmosan ébred, de a rakodórámpán már nagy a sürgés-forgás. Egy nagy teherautó gördül be, a fékek csikorognak, a motor leáll. Bent van az áru, amiért az ügyfelek hamarosan jönni fognak. Ekkor jön a polcfeltöltő. Ő nem csak egy nyers erő, ami dobozokat emel; ő az első szűrő, a kapuőr.