TÓTH MIHÁLY

KORONANAPLÓ

1

Lassan indult ez az egész, olyan lassan, mint a kezdődő fogfájás, vagy mint ahogy a szoktatáshoz adagolják a mérget. Nem csak úgy egyik nap felkeltem, és ott hevert előttem készen, nem, ennél jóval többről volt szó.

Egy február végi nap, amikor éppen egy könyvesboltban tartózkodtam, és készültem beleolvasni az általam már rég kinézett kötetbe, hogy lassan már ott helyben kiolvashassam, minden alkalommal egy csipetnyit felmarkolva a szellemi táplálékból, néhány mondatot csak, akár az óvatos tolvaj, aki rendkívül ügyel arra, hogy nehogy lebukjon, és éppen csak egy keveset csipeget minden egyes vendéglátás alatt, ahol ő a kleptomán vendég, tehát szigorúan csak a szokásos napi csipegetésnek eleget téve eltulajdonítva szellememmel az üzletből, és jóllakva kisétálva vele, rám írt messengeren egy jóismerősöm, egy kétnemzetiségű barátnőm a felvidékről. Ez állt az üzenetében: Misi, nálatok mi a helyzet a koronavírussal kapcsolatosan? Mivel folyamatosan, napról-napra dagadt a koronavírus körüli botrány, - és ha csak fél füllel is, de hallottam ezt-azt ezzel az új jelenséggel kapcsolatosan a világ más tájairól -, nem vettem félvállról a kérdést, de nem is tulajdonítottam annak túl nagy jelentőséget. Összecsuktam a könyvet a kezemben, és mivel mindig is kedveltem Renátát, eldöntöttem, hogy ezúttal prioritást fog élvezni a könyvvel szemben, és első lesz az, hogy neki válaszolok, aztán majd hódolok legkedvesebb szenvedélyemnek, az olvasásnak, azon belül is a mindig legédesebb szenvedélynek a szenvedélyek belső rétegeiben is, a még meg nem vásárolt könyv majszolásának. Azt válaszoltam neki: itt még egyelőre semmit sem lehet tapasztalni ebből a vírus dologból, ebből kifolyólag pedig semmiféle rendeletet és határozatot nem is hoztak még. Hanem a médiából viszont özönlenek a hírek, amit hiába is igyekszek figyelmen kívül hagyni, folyamatosan szembe találkozom velük. Ő erre válaszul azt írta, hogy náluk hasonló a helyzet, annyiban más csak, hogy ott már kilátásba helyezte a kormány, hogy rövidesen rendeleteket hoz az üzletek bezárására és lezárja a határokat.

Ezután még néhány baráti szót cseréltünk egymással, majd elkezdtem olvasni a kezemben tartott könyvet tovább, zsebembe süllyesztve a mobilom, hogy aztán ki se vegyem azt onnan, amíg el nem hagyom a kultúremberek szentélyét, a könyvesboltot. A Covid- téma, mivel hivatalosan így hívták a vírust, Covid-19-nek egészen pontosan, viszont ezentúl folyamatosan, szüntelen ott zakatolt egyre jobban a fejemben, és kezdtem egyre inkább kihegyezetté válni iránta. Így szokott menni ez mindennel, ami a csapból folyik huzamosabb ideig. Jóformán nem találtam olyan híroldalt, amin, ha olvastam a híreket, ne láttam volna a szemem sarkából egy koronavírussal kapcsolatos hírt, megspékelődve azt a koronavírus védjegyével, a gonosz kis tüskés gombóccal, amit általában vörös színnel ábárázoltak mindenhol, mivel ez meg a másik megnevezése volt a vírusnak, a pandémiának, ami magyar szájon jóval könnyebben siklott. Volt valami magyarázhatatlan és intuitív baljós előérzetem mindenesetre ebben az időszakban, elég volt az eseményeket figyelemmel követni, lehetett érezni, hogy valami lóg a levegőben, valami világégés-szerű, amely már régóta érett, és amely olyan folyamatokat indíthat el, mint amilyenek az én életemben még soha nem voltak kerek-e földön. Nem voltak, talán már a második világháború óta. Fizikoterapeutaként kezeltem 2

továbbra is a klienseimet, és elutaztam a félév utáni első egyetemi oktatásra Kolozsvárra február legutolsó hétvégéjén, amely a vasárnapi nap révén márciusba fordult át. Itt összegyűltünk még ekkor körülbelül ötvenen, miközben a világ másik végén ez már elképzelhetetlen lett volna, ugyanis szigorú, csaknem valószerűtlennek ható intézkedéseket hoztak meg, beleértve az online-oktatást is, amely intézkedések meghozatalát még a világ nyugati felén az emberek többsége elképzelhetetlennek tartott. Annyival tisztában voltam, hogy több, mint hetven éve - ami már majdnem egy évszázad - nem volt mindent megrengető

háború, mondhatni jóval több, mint félévszázados békebeli állapot honolt a Föld kerekén. Ez nagyon hosszú idő. Emlékezzünk csak vissza a 19.század negyvenes éveinek szabadságharcaira, amely megrázta akkor egész Európát, utána majdnem éppen ugyanennyi ideig honolt boldog békeidőszak az egész világon, amikor is már érett a helyzet egy nagy terjedelmű háborúra, amely már csak egyetlen indokra várt a pokol elszabadulásáig, amely indok el is jött egy pisztolygolyó formájában, mely behatolva Ferenc Ferdinánd koponyájába kioltotta annak életét. Mindenki tudja, hogy romokra lehet csak teljesen új alapokat helyezni, egyedül csakis romokon lehet újjáépíteni a világot, és a világot márpedig a legfőbb érdekek új alapokra kívánták helyezni. Március idusa felé kezdtem azt érezni, miután karanténba kényszerített olasz lakosokról láttam videót, amint latin hangulatot csinálva az erkélyről énekelnek és táncolnak, hogy itt bizony könnyen megeshet, hogy bezárnak minket is az otthonainkba. És valóban kezdetét vette egyfajta időszámításszerű

állapot, amikor is csak vissza kellett számolni már korábban senki ma élő számára se tapasztalt állapotokig.

Március 16

Egy hétfői nap, mert mikor indulhatna el egy újabb szabályozás, ha nem éppen hétfőn? Magyarországon elrendelték az egyetemek bezárását, és valamennyi irodában végzendő munkakört az úgynevezett home office állapotba helyeztek át. Az egyetemi oktatás, csakúgy, mint az irodai munkák az online-térbe kerültek át, és legfőképp skype-on folytak. A vendéglátóhelységeket kivéreztették azzal a nesze semmi, fogd meg jól rendelettel, amit hoztak, miszerint, hogy csak délután három óráig tarthatnak nyitva az edzőtermekkel és az összes üzlettel együtt, mivel néhány alkoholistán és idős törzsvendégen kívül senki nem ült be délelőtt és kora délután sehová sem egy italra. A szórakozóhelyek, a diszkók teljesen meghaltak. Ami az edzőtermeket illeti, azok az utolsók között voltak, akik behódoltak a rendeletnek valamikor a hónap utolsó napjainak egyikén. A hónap utolsó napjaiban aztán eleinte csak délután három óráig tartottak nyitva, ekkor időnként, heti két nap meg tudtam oldani, hogy három előtt oda tudjak érni az általan heti rendszerességgel látogatott edzőterembe, majd egy szép napon teljesen bezártak ők is. Ez csak azért fontos, mert szerény személyemet ez a bezárás érintette a leginkább, míg másokat, például a legtöbb nőszemélyt a szolárium, a 3

fodrászat és a műkörmösnek a teljes hiánya. Tehát már rég túlléptünk március tizenhatodikán, befordultunk a bolondok napjába, ám a helyzet sajnos minden, csak éppen bolondos nem volt…

Április 1

Egy újabb hétfői nap, ekkorra a város jellemzően már teljesen kihalt, alig van mozgás. Úgy érzem magam, különösen esténként és hétvégén, mintha háború dúlna az országban. Sehol egy lélek, nincs mozgás, az állapotok meg vannak dermedve. Arra gondolok, mialatt az utcákat járom, miközben rengetegen posztolják, hogy te hülye felelőtlen, nincsen fogalmad arról, hogy rövidesen rengetegen meg fognak halni, és a karantén az ténylegesen jelentsen már karantént, ne menj el még csak az ajtókilincsig se, és arra, hogy a világháborúk alatt az otthonlétet tekintve legalábbis talán hasonlóképpen érezhették magukat az emberek.

A hétvégi péntek-, és szombat esti kiruccanások helyett egyszerűen nem találtam magamnak más programot, így hát elkezdtem magányosan járni az utcákat, ugyanis ebben az időszakban, mivelhogy egyébként is egyedülállóként éltem, teljesen el voltam merülve a saját hermetikus világomban. A következő

jóslatok fogalmazódtak meg sokakban: ugyebár mindenki helyzete hibernálódni látszik, amely esetben senki se jár jól feltétlen, a párok ugyanis továbbra is együtt maradnak, és mivelhogy huzamosabb időre össze lesznek zárva, egyre gyakoribbak lesznek az összezördülések, melyek után majd nem lehet egy jót kocsmázni, esetleg soha nem látott mértékben megnőhet ezáltal a fizikai bántalmazások száma, az egyedülállók részére pedig hosszú ideig fel sem kínálkozik a lehetőség pártalálásra. És mindezek a jóslatok be is következtek, pontosan a prognosztizációk szerint történt minden. Celebek ültek ki a luxusmedencéik mellé, és képmutatóan felkonferálták ezt az új celebet, a koronavírus nevű celebtársukat, miszerint mostantól ő az új vendég, vele, és az ő szabályai szerint kell élni, otthon kell maradni, akár a negyvennégyzetméteres panelben is, te paraszt… Megjelentek a zsarolók, akik érzelmileg óhajtották zsarolni az általuk felelőtleneknek kikiáltott embereket, a közembernek szegezték a kérdést frontálisan, hogy mi az, hogy keresztül mertek battyogni a városon egy liter tejért? Ugyanis ezzel fogjátok megölni az embertársaikat! Ismert emberek, nem is csak celebek, de operaénekesek és színészek sem átallottak ily módon beállni a világgazdaság megbénításának terve mögé, miközben folyamatosan festették az ördögöt a falra, miszerint fogalma sincs itt senkinek, hogy mennyi halott lesz belátható időn belül. Gyászos képek terjengtek a világhálón ekkoriban, amelyek az írásos beszámolók szerint Olaszországban készültek. Ezeken a képeken zárt koporsók hevertek egymás mellett tömegével, de lehetett látni olyan képeket, sőt, videókat is, melyeken ugyanilyen zárt koporsókat szállítanak katonai tankok, rengeteget egymás után. Önmagukat 4

felelős emberekként definiáló ismerőseim nem győzték megosztogatni ezeket a képeket és videókat facebook-on, amelyek alá bűntudatkeltési célzattal azt írták: hát ezt akarjátok, hogy itthon is ez legyen?!

Üljetek már meg a seggeteken! A vírussal kapcsolatosan azonban még továbbra is hiányoltam a tűpontos, megkérdőjelezhetetlen szakértői kimutatásokat, és gyanússá kezdett válni számomra az, hogy erről szinte minden esetben politikusok témáznak, és csak nagyon elvétve a szakmában kompetens orvosprofesszorok.

Gyanús volt még az is, hogy a koporsós képekkel túlzott drámai hatást kíván kelteni az emberekben a média, mintha ezzel valami konkrét célja lenne, ami túlmutat a hatékony védekezésen. Úgy éreztem, mintha minden áron be akarnák zárni az embereket otthonra, a négy fal közé. Ekkorra már Magyarországon is kilátásba volt helyezve a karantén kijárási tilalommal együtt, s apám, aki pontosan jól ismerte mindig is renitens természetem, lázasan megérdeklődte tőlem, hogy abban az esetben, hogyha kijárási tilalom lesz, azt be fogom-e tartani? Mire én annyit feleltem neki, hogy jöjjenek, és tárják elém azokat a bizonyos adatokat, amelyek indokolttá teszik az efféle intézkedéseket. A mainstream média egyik oldalára felkerült egy fiatal újságírónak egy kisfilmje, amint bejárja a lezárt és kiürült Budapest szellemvárosnak ható belsejét a kora hajnali órákban. Belenéztem. Valóban, a még éppen, hogy pislákoló hajnali napfényben bejárja a belvárost, és csakugyan egy szellemvárosnak a hangulatát idézte Budapest ekkor. Meg lehet érteni, hogy -

mint ahogy sokan mások is - egy újságíró is ily módon lovagolt a témán, ugyanis történelmi időket éltünk, és élünk még mind a mai napig is. Amikor kirobbant ez az egész, egy kicsit mindenkit átjárt egyfajta kellemes borzongás, amiért belecsöppent ebbe az filmszerű állapotba, és a puska, - és ágyúgolyók által jelentett kockázat nélkül léphetett ki az utcára, ugyanakkor nem talált nyitva szinte semmilyen épületet, aminek bármi köze is lenne a luxusszolgáltatásokhoz és luxuscikk-kínálatokhoz. Ez a bizonyos újságíró is hasonló borzongós élményt élt meg szemmel láthatólag a videón, amit készített és nyilvánossá tett a világhálón.

Április 4

Végül bekövetkezett az, amire lehetett számítani: teljes kijárási tilalmat nem vezettek be ugyan, kijárási korlátozást viszont igen. Ez abból állt, hogy csakis indokolt esetben hagyhatta el otthonát az ember, ám ez az indok akármi lehetett: munka, bevásárlás, kutyasétáltatás, kocogás, séta, egyszóval bármi, amit csak el lehetett képzelni. A fontos az volt, hogy ha társaságba keveredik az ember, lehetőleg hagyjon meg a másik mellett másfél méter távolságot. Vásárlási idősávokat húztak meg, melyek értelmében a hatvanöt év felettiek délelőtt kilenc órától délig járhattak csak vásárolni, míg a hatvanöt év alatti korosztály az ezenkívül 5

eső időkorlát alatt tehette ugyanezt. Az embereket önmagukkal az intézkedésekkel, de még a szaktekintélyekként számontartott emberek nyilatkozataival is egymás ellen hangolták, fiatalt-időssel, időst-fiatallal, családokat, barátságokat ziláltak szét, csak mert volt, aki ezt az egész jelenséget túlontúl is komolyan vette, és volt, aki a helyén kezelte, és szkeptikusan állt hozzá. Köztem és a szüleim között megszűnt a puszilkodás, miközben anyám, közvetlen az intézkedések meghozatala után folyékony szappant nyomott a kezemre a fürdőszobában a csap felett, és rám parancsolt, hogy legalább három percen keresztül sikáljam és dörzsöljem a kezem, merthogy miattam nem fog a családban senki sem elhalálozni, ezáltal megpróbálva elültetni lelkem mélyére a bűntudat csíráját. Kérésének én nem voltam hajlandó eleget tenni, unott arccal megmondtam neki, hogy ugyan hagyjon már békét nekem. Egy patika előtti sorban, amely ebben az időszakban, feltételezhetően a megelőzési hajlandóság, valamint az ekkortájt egyébként is magas megfázásos megbetegedések okán hosszúra szokott nyúlni, az emberek méterekre egymás mögött álltak meg, ezáltal igen messzire, csaknem az autóútig eltolva a sort. Két fiatal huszonéves srácot hallottam, amint szidalmaznak magukban, ám jól hallhatóan egy előttük álló idős urat, amiért az beállt a fiatalabb korosztály közé a sorba, terjeszteni a koronavírust. Ekkoriban az időseket tették meg fő veszélyforrásnak, amiért sokan még jobban meggyűlölték őket, jóllehet odáig is sokaknak csak útban voltak, és sokak bosszúsággal tették fel a kérdést, hogy egyáltalán miért kora reggel és délután négy órakor utaznak, a legnagyobb tumultusban?

Én nemsokkal a fiatalok mögött álltam, és az úr védelmére akartam kelni, ám végül erre már nem volt szükség, mivel a fiatal hangok elnémultak, az öregúr pedig vagy nem hallotta meg, hogy őróla beszéltek, vagy pedig úgy tett, mintha nem hallaná meg. Ebben az időszakban nemcsak az edzőtermek zártak be, de még az edzőparkokat is elkerítették szalaggal, amelyiket nem tudták annak kialakítása és elhelyezkedése miatt, ott magukat az edzőgépeket szalagozták le, miután a játszótereket is elszeparálták a nagyvilágtól szalag által, amely szalagokra mindre felakasztottak több táblát, mely táblán lévő felirat hirdette az információ az eszközök használatának a tilalmát. Ekkor már mit sem törődtem ezzel, minden tiltás ellenére bemásztam ezekhez a gépekhez és használatba vettem azokat, miközben dühösen lerugdostam és eltéptem az akadályt képező szalagokat, és megmozgattam magam alaposan, hogyha már a termekbe nem tudtam eljutni. Hogy azokat bezárják, gondoltam oké, de hogy a szabad ég alatt ettől a válfajú testmozgástól is megfosszanak, na, azt már nem tűrhette a renitens természetem…

Április 18

6

Még a húsvéti időszak előtt született egy olyan rendelet, amelynek értelmében senkinek sem szabad elhagynia azt a megyét, ahová be van jelentve, amely megyében életvitelszerűen él. A parkok kiürültek, onnét hazaküldték az embereket. A Margit-szigetet teljes egészében lezárták, azelőtt szalag feszült, aminek közelében rendőrök strázsáltak. Miután azonban az emberek nyakán volt a húsvét, a tilalmon egy szempillantás alatt oldottak, éppen úgy, ahogyan az rendkívülinek titulált helyzetekben a világon bárhol lenni szokott. Jómagam otthon töltöttem a húsvéti ünnepet Budán, amikor is az első komolyabb, vírus okán meghozott tilalmak miatt összezörrenésnek voltam a szemtanúja. Történt, hogy április tizenkilencedikén, húsvét hétfőn délután ragyogó napsütésben odakint sétáltam a vérmező melletti edzőparkban, ahol egy padon ücsörögve élveztem a zavartalan tavaszi napsütést, amely egyébként egész áprilisban gyakori vendég volt, a karantént komolyan vevők nagy bosszúságára. Szemben velem a magas vaskerítéssel elkerített focipályán rúgta a bőrt egy tizenévesekből álló kamasztársaság, körülbelül hatan lehettek, hogyha nem csal az emlékezetem. Egy szeméig felhúzott maszkos, az egész vírushelyzetet igen komolyan vevő kutyasétáltató, amolyan könnyedén elegánsan öltözött férfi megállt a focipálya mellett, és messziről láttam, amint magyaráz valamit a fiúknak, akik a játékot megállítva, csípőre rakott kezekkel hallgatták a férfit, aki még a telefonját is elővette, hogy lefotografálva őket megörökítse a közveszélyt okozó szituációt. A srácok vissza-vissza kérdezgettek neki, hogy mégis mi köze van neki ahhoz, hogy ők éppen mit csinálnak, mire a lehetőséget kihasználva, hogy teljes joggal rá lehet szólni másokra, odament még egy húsz évesnél semmiképp sem idősebb fiú egy padon ülő fiútársaságból, és hevesen gesztikulálva egyetlen felemelt kezével szintén rendreutasította az addig önfeledten futballozókat. Én ekkor már nem bírtam csendesen tovább ülni egyhelyben, beburkolózott magányomból hirtelen kitörve odasétáltam lassan a focipályához, és azt mondtam az ügyeletes fontoskodó rendcsinálónak:

-

Most jó érzés neked, hogy elronthatod másnak a délutánját? – Mire ő odasétált a táblához, amelyen egyébként tévesen volt meghatározva a tilalmi szándék, ugyanis az volt írva, hogy: A játszóteret használni szigorúan tilos! Nos, hát nem tűnt éppenséggel játszótérnek a focipálya, de még az edzőpark sem, ahol a gépekre szintén ugyanez volt kiírva. Erre felhívtam emberünk figyelmét is, akit a legkevésbé sem érdekelt ez, azt felelte méltatlankodva nekem, tenyerét lassan elhúzva a szemei előtt, mint ahogy a bolondokkal szokás beszélni:

-

De hát járvány van, könyörgöm! Te is ilyen zizi vagy? – Ezután egy kicsit arrébb vonult, és telefonált egyet, nem volt nehéz kitalálni, hogy kit, illetve kiket hívott, teljesen nyilvánvalónak tűnt, hogy a rendőrséget. E gyanúm hamar be is igazolódott, körülbelül három percre ezután sietősen, kavicsokat ropogtatva és porfelhőt húzva maga után kerekeivel elsuhant mellettem egy rendőrautó az edzőpark 7

mellett, ott, ahol egyébként soha nem jár autó, csakúgy, mint ahogy a Vérmező egész területén.

Befarolva megálltak a focipálya mellett, miközben az imádott tevékenységüket nemrégiben felfüggesztett fiúk megszeppenve várták a valószerűtlennek tűnő következményeket. A rendőrök ekkor lassan, és minden egyes lépéseikbe tekintélyt zsúfolva lépkedtek feléjük, két férfi, meg egy már gyakorlott nő. Ahogy én láttam, azontúl, hogy elkérték a fiúk adatait, büntetés nem történt, mindössze csupán alaposan elmagyarázták nekik az új trendet és módit, mutatóujjaikat a levegőbe emelve és lóbálva azt, viszonylagos jókedéllyel, mint amikor az árus valamiből akció gyanánt a legelső vásárlást végsősoron a vásárlás megtörténte nélkül ajándékozássá teljesít ki, a legelső alkalom gondtalan, mindenki számára igénybe vehető lehetőségével. A rendőrök hamar visszaszálltak az autóba és elszivárogtak a környékről, ahogy a srácok is megtörve és jókedvüktől megfosztva indultak el csüggedten a focipálya mellől, messze el a Vérmező környékéről. Letaglózó volt azt látni, hogy az embereknek a legrosszabb oldalát hozta ki a koronavírus, hogy az emberek egyfajta besúgókká, spionokká váltak volna egy újonnan visszatért elnyomó rendszerben, amely már nem a szocializmus, hanem az új világrend fele vezető út. Amikor egy olyan, józan ész és józan belátás határait feszegető szabályt megalkotnak egyik napról a másikra, hogy egy térségben - térség alatt a szabad ég alatti közterület is értendő - nem gyűlhet össze három főnél nagyobb társaság, és azoknak is kötelességszerűen legalább másfél méter távolságot kell megtartaniuk egymástól, hogy miféle beleélés-szerű dühös, és kéjes fontoskodással szóltak rájuk bizonyos emberek másokra, és hívták ezekre az emberekre ezek a rendőrséget, csak mert eközben is érezni vélték azt a minimális hatalmat, amit egy bizonyos állapot juttatott a kezeikbe, az számomra egyáltalán nem volt meglepő, mégis ökölbe kellett, hogy ránduljon ettől a kéz.

Szintén áprilisban történt, valamikor a hónap vége felé, amikor egy késő délután a közeli kisbolt közelében rendőröket láttam helyszínelni. Mint az nem sokkal később kiderült egy férfi beszámolója alapján a boltban -

mivel betértem oda vásárolni -, hogy megkíséreltek kirabolni valakit, aki viszont kitűnő reflexekkel elkapta a tolvaj kezét, mielőtt az még a telefonját kikaphatta volna a kezéből, és úgy megverte ott helyben, mint szódás a lovát. Hogy a kovid okán elbocsátott emberek tömegei közül való volt-e, akik már a második munka nélkül töltött hónapban jártak-e, és netán elkezdett gondot okozni számukra a számlák fizetése és éheztek-e, vagy egy egyébként is visszaeső tolvaj volt-e az elkövető, nem tudom, de volt valami olyan rossz sejtésem, hogyha nem változik a helyzet rövidesen, akkor még jobban megszaporodnak a betörések és a lopások mindenhol. Szintén áprilisban történt még, amikor utaztam a négyes-hatos villamoson, hogy a vezető

többször egymás után is bemondta, hogy tilos közvetlenül mögötte, vagyis a vezetőfülke mögött tartózkodni 8

utazás közben. Az oka a többszöri bemondásnak az volt, hogy egy fiatal férfi közvetlen a vezetőfülke mögött tartózkodott. A vezető hátra-hátra tekintgetett, és addig nem akart elindulni, ameddig az illető hátrébb nem vonul. Ő viszont nem, hogy nem tett eleget az utasításnak, hanem fenyegető hangon kezdett el hepciáskodni, és kihívta verekedni a fülkéből a vezetőt, mondván, hogy ha olyan nagylegény, akkor odakint is legyen nagy a szája. A vezető végül, miután felismerte, hogy süket fülekre talált, és mert rendőrt nem akart efféle csip-csup ügy miatt hívni, végül elindult tovább, hogy ne tartóztassa fel az embertömeget. A fenyegetődző a következő megállónál egyébként leszállt, és a vezetőfülkéhez érve alaposan megnézte magának a vezetőt, és még odakint is integetett neki, hogy várja verekedni. Annyiban mindenképp igazsága volt, hogy közvetlen a vezetőfülke mögötti tér nem volt egyfajta kordonnal elzárva az utasok elől, mint ahogy például láttam azt buszokon ekkortájt már, és mint ahogy konfliktust is láttam ebből, amikor a kifeszített köteleket negligáló nagydarab kopasz férfi egyszerűen átlépte azokat, csak hogy az első ajtón szállhasson le, mert számára az közelebb volt. Azt mondanák erre sokan, hogy mindez csak intelligencia kérdése, semmi másé. Hát, nem is tudom, hogyha egy láthatatlan ellenséggel riogatnak, és nagyon intelligens akarok lenni, talán az éppen nem abban nyilvánul majd meg, hogy egyetlen szóra félreállok és odébb megyek, hanem elsősorban abban, hogy utánanézek ennek a bizonyos láthatatlan ellenségképnek.

Nem tudom, hogy az önmagukat intelligensnek megnevező, bemondásra bigott módon ijedező és fejet hajtó népek vajon hová fogják vezetni társadalmunkat…

Május 5

Végsősoron, a világban végig söprő történéseket elnézve egy várható szabályzat lépett életbe ezen a bizonyos hétfői napon: a budapesti főpolgármester kötelezővé tette a maszk viseletét a tömegközlekedési járműveken és a beltéri üzletekben, jóllehet neki, mint az egészségügyi kérdésekben nem kompetens embernek erre nem is lett volna lehetősége, de ha már mégis intézkedett e téren, akkor igazán alkothatott volna egy komolyan vehető törvényt erre, ám így mindössze csak egy könnyed kijelentést tett, amihez engedelmesen tartotta magát a budapesti lakosság. Röviddel ezután az ország minden településén életbe lépett a tömegközlekedési járatokon és az üzletekben a maszkviselet. Az ország miniszterelnöke pedig egy olyan könnyed kijelentést tett, miszerint minden adósnak arra az évre elengedik az adósságát, aminek rengetegen örültek, minden józan figyelmeztetés ellenére is, amely figyelmeztetések azt mondták: ne higgy a miniszterelnök úrnak, tán írásba adta a szavát, aláírtál a miniszterelnök úrral egy szerződést? Márpedig a 9

pávatáncos miniszterelnök már nem egy ízben elmagyarázta egyeseknek odakint nyugaton, hogy ne azt figyeljék, hogy mit beszél, hanem hogy mit cselekszik… Majdnem, mint a világhíres néhai bűvész, Rodolfo szállóigévé vált szólás-mondása: csak a kezemet figyeljék, mert csalok! Ekkoriban esett meg velem a közeli éjjelnappali kisboltban, amikor éjjel tizenegy órakor leugrottam egy doboz tejért és egy kiló kenyérért, hogy amikor a pénztár előtt álltam és vártam a soromra többedmagammal együtt, besétált egy nénike, jóllehet ő

ezt akkor éppen nem tehette volna meg, mivel ez az idősáv ugyebár nem az ő idősávja volt. Rajtam éppen nem volt maszk, viszont egyáltalán nem vétettem a szabályok ellen, ugyanis a kezem ügyében lévő pulóvert tekertem az arcomra, a fő pedig az volt, hogy fedje valami az ember arcát, míg a kettővel előttem álló idős úr arcát, aki egyébként szintén nem vásárolhatott volna ekkor, egyáltalán nem takarta semmi, mint ahogy egyébként a csípős májusi este ellenére a testét se túl sok minden, mindössze csak egy könnyű szandál és vászon rövidnadrág. A pénztáros hölgy éppen nem tartózkodott a pénztárban, gyakori szokása volt megvárakoztatni a vevőket, éppen ekkor is eme kedvelt szokásának hódolt. Az apró fehér hajú és szeméig húzott maszkú nénike megállt előttem és az úr előtt, s azt mondta számonkérő hangon:

-

Maguk nem tudják, hogy ebben a szörnyű járványhelyzetben maszkot kell hordani?! Hát be sem jöhetnének ide! – Mire a szemüveges úr fele fordult, és fenyegetőleg azt dünnyögte neki a fehér maszkja alól: - Legközelebb kihívom a rendőrséget. – Mire az öregúr így felelt neki foghegyről és csakúgy mellékesen:

-

Rendben van, hívja csak, a legjobb lesz, hogyha mindjárt a TEK-et hívja! – Erre mindenki derűs mosolyra fakadt, és az úr felénk fordulva folytatta mondanivalóját csakúgy mellékesen, miután az asszony elindult hátrafelé: - Hogyha meg kell dögleni, hát meg kell dögleni, hiába bújik el egy patkánylyukba is akár… - Az öregasszony végül az árufeltöltőhöz, ehhez a termetes, zömök és magas, látható bőre felületének nagyrészén művészi tetoválásokat viselő szakállas kreolbőrű férfihoz ment beárulni minket, akik nem viselünk rendeltetés-szerűen maszkot. Ekkor felcsattant az árufeltöltő, és gorombán kiutasította az asszonyt azzal, hogy miért árulkodik, miközben ő maga be sem léphetne az üzletbe. Az asszony méltatlan megjegyzések hajigálása közepette elhagyta az üzletet, majd az árufeltöltő

mérgesen fejét csóválva visszafele jövet annyit mondott nekünk:

-

Itt árulkodik, holott itt se lehetne! – Lelkemnek igen jólesett ezt a történést tapasztalni, amikor is végre egy spicli-hajlamú személyt nyilvánosan megszégyenítettek éppen saját maga által alkalmazni kívánt jog és törvény neveket viselő fegyverekkel, amelyek aztán ő ellene sültek el. Igen, időnként a vénasszonyok a leggonoszabbak és legkiállhatatlanabbak… S hogy mind erről mi jut az eszembe? Például az úgynevezett Milgram-kísérlet, amely annak idején lényegében az engedelmességet vizsgálta. Hogy egészen pontosak legyünk, egy Stanley Milgram nevezetű fazon vizsgálta ezt a Yale Egyetemen. Ennek a 10

vizsgálatnak az eredménye mégpedig az volt, hogy az emberiség jelentős része meghajlik a felettesek és a hatóságok előtt, és a jutalmazástól függetlenül, sőt, lelkiismeretükkel ellenkezve is képesek végrehajtani a legembertelenebb utasításokat. De vajon meddig megy el egy ember az engedelmességben? Még egy diktatórikus kormány is könnyedén végre tudja hajtani a legvadabb elképzeléseit is, ha megosztja a felelősséget. Sok százezer kis hivatalnok teljesíti a külön-külön jelentéktelennek tűnő feladatokat gondolkodás nélkül, és senki sem veszi észre, hogy részt vesz egy állami bűncselekményben. Május közepén, egy szürke és borongós időben a kilencven éves nagymamám, aki Zala megyében él egy kisfaluban, három órányi útra tőlem, és akivel teljesen legyengült állapota miatt már csak nagyon ritkán találkozom, felhívott és bejelentette, hogy süteményt csinált számunkra, unokái számára, mivel lánya, Zsuzsa, apámnak a nővére, az én keresztanyám, Budapestre látogatott mindkét fiához, amely olykor, mint ekkor már nagymamának, szokása volt, így aztán odaadhatta az elkészült süteményeket neki, hogy juttassa el azokat unokái részére. Közölte, hogy várjam a Zsuzsa hívását, majd fel fog hívni engem akkor, amikor már az egyutcányival arrébb lakó kuzinomhoz, az ő fiához, Lackóhoz meg fog érkezni, akkor majd átugorhatok hozzájuk, hogy kézhez kaphassam a süteményt. Én vártam Zsuzsa hívását, ami csak nem akart megérkezni egészen délután négy óráig, mivel addig bármikor át tudtam volna sétálni Lackóhoz, aki a sok társasház közül az egyiknek a negyedik emeletén lakott egy harmincöt négyzetméteres garzonlakásban, és történetesen én is már hosszú hetek óta minden nap otthon töltöttem el az időt a járványhelyzet miatt. Négy óra után azonban mégis el kellett, hogy induljak otthonról, hogy kimozgathassam az egyik reumás és mindenféle ízületi bajtól szenvedő páciensemet, mivelhogy szakmámra nézve fizikoterapeuta vagyok, és fizikoterapeutaként is kerestem meg a mindennapi betevőmet akkor már sok év óta. Örültem, hogy egyáltalán akadt valami munka ekkortájt, mivel ahogy mindenki más is, jómagam is jelentős jövedelemtől estem el a félelem okán, ami miatt nem voltak hajlandók találkozni velem a pácienseim, legnagyobb fájdalmaik és görcseik ellenére sem. Úton voltam már a villamos fele, amikor Zsuzsa végül csak felhívott, ám én elmagyaráztam neki, hogy már nem tudok visszafordulni, és sajnálkozva megjegyeztem neki azt is, hogyha csak egy félórával előbb telefonál, akkor még át tudok menni, ő pedig szörnyülködve méltatlankodott azon, hogy én egyáltalán ilyen veszélyes időkben ki merem tenni a lábamat otthonról. Csalódtam Zsuzsában, azt feltételeztem róla, hogy őt nem képes meghülyíteni a média, ám kiderült, hogy mégis… De, mint minden rosszban van valami jó, és fordítva, azért örültem, hogy nem kaptam meg a süteményt, mivel tudtam jól, hogy Zsuzsa soha nem süt diétás sütit, nem úgy, mint jóanyám, aki ekkor már csak azt volt hajlandó készíteni cukrozott helyett, és elégedetten konstatáltam magamban a tényt, hogy ezúttal sem fogok elindulni a hízás komótos, de biztos útján.

Viszonylag hamar végeztem a dolgommal, és ugyan nem volt éppen valami kellemes idő májushoz 11

képest - borult volt az ég és csípős szél szaladgált az utcákon, -, de én mégis hiányát éreztem egy jó parkbéli edzésnek, hogyha edzőteremben már nem tudtam edzeni, és csípős szél ide-, vagy oda, de a sokáig sütő májusi nap ezt lehetővé is tette este félhét tájékán. Egyenesen odamentem a Vérmezőn található edzőparkba, ahová szokásom járni olykor saját testsúlyos edzéseket végezni a vasgépeken, melyekről már javarészt le voltak szaggatva a tilalmat jelképező műanyag fóliakötések. Éppen nyújtózkodtam, amikor figyelmes lettem arra, hogy egy biciklis a járdáról engem figyel. Néhány másodperc múlva pedig lassan elkezdett felém tekerni. Mivel nem szabadott volna a szabályzat értelmében használnom a gépeket, és én mégis megtettem, és miután szembesültem már azzal, hogyan zavarták el a rendőrök az edzőpark menti focipályáról a kamaszfiúkat, bujkált bennem egyféle készenlét, hirtelen megugrott az adrenalin bennem, arra gondoltam, hátha egy biciklisrendőr - amit egyébként a tévén kívül, a magyar valóságban még sohasem láttam -, vagy akár polgárőr szúrt ki, és indult el felém figyelmeztetni engem, vagy rosszabb esetben megbírságolni. Amikor már mindössze csak néhány méterre volt tőlem a biciklis férfi, aki egy hórihorgas ember volt, és a vastag sálja mögül elfojtott hangon köszönt nekem, már tudtam, hogy az illető egy ismerősöm, és méghozzá azonnal arra a következtetésre is jutottam, hogy nem lehet más, mint Lackó, akivel olykor össze szoktam futni a Déli Pályaudvaron, ott az edzőparkban is, aki egy százkilencvenkét centiméter magas nyúlánk és magas férfi.

-

Szia, Misi! – mondta, ám úgy háromméteres távnál nem jött közelebb. Ez a hang rendkívül ismerős, és ez a hang nem is a Lackó hangja, ez a hang a volt gimnáziumi magyartanárom, Péter hangja, futott át mindez az agyamon a másodperc törtrésze alatt. Megörültem ennek eszmélésekor, és köszöntöttem őt, pontosabban csak szerettem volna, úgy, ahogy embereket köszönteni mindig is szokásom volt jólnevelten, a kontinentális népek teljes természetességével, amely nem is centiméterekre kommunikációs partnereiket heves érzelmektől túlcsordulva megközelítő, kezeket az emberi pulzálás melegének áramlásával, a kétszázhúsz volt vibrálásával egymás után sokszor és ütemesen megszorongató délszaki népek, és nem is a hűvös északi népek tisztes, legalább két méteres távolban történő és egyetlen mérsékelten és gyanúsan nyitott kézrándításával történő köszöntése lett volna, hanem egy amolyan kettő közti arany középútnak megfelelő, ám amint megtettem feléje két lépést, és úgy érezte, hogy behatoltam az aurájába, maga elé kitett bőrkesztyűs kezeivel, egyetlen öntudatlan fél lépéssel meghátrálva a biciklivel együtt így szólt rám csaknem halálfélelemmel az arcán és erélyesen: -

Ne gyere közelebb! – Döntését természetesen elfogadtam és megértettem, hiszen mi mást is tehettem volna. Mindenesetre ezt az egész jelenséget az esetében eltúlzottnak és komikusan szomorúnak találtam. Végsősoron egy volt tanáromról beszélünk, akire felnéztem, különösen a gimnáziumi évek alatt, akit mentornak is választottam – mivel az iskola nevelési programjának keretei között volt lehetősége minden egyes diáknak mentort választani, sőt, tulajdonképpen kötelező volt -, akinek a szava 12

számomra szentírás volt, aki a szememben képviselte egyszerre a töretlen maszkulán férfierőt, és ugyanakkor irodalom,- és magyartanárként a nagyra tartandó és példáját követendő régivágásúan szentimentális lelket is. Most már úgy jellemezném az esetet, hogy egyszerűen lehullott a lepel róla, de mindenesetre mély csalódással töltött el az eset, és kétségkívül életemnek egy meghatározó időszaka volt az, minden hétköznapiságától eltekintve. Ez a kiábrándulás nem egyetlen pillanat alatt ment végbe, inkább egyfajta folyamat vette kezdetét akkor, és nem csak Peti esetét illetően is – mivel így hívták a volt tanáromat és mentoromat –, hanem összességében több olyan embert illetően is, akikkel közelebbi, -

vagy távolabbi ismeretségbe kerültem életem során, és akikkel egészen addig nem igazán volt lehetőségem bizonyos szempontok alapján megkülönböztetnem magam, emberi mivoltomat.

Megérdeklődtem kíváncsian Petitől, hogy továbbra is töretlenül megy-e a szekér neki a pszichológia magánrendeléseit illetően, azzal számolva, hogy kérdésemre egy fanyar szájízzel és megcsóvált fejjel tett nemleges választ kapok, ám Peti teljes természetességgel vágta rá, hogy igenis nagyon jól halad továbbra is a maszek rendelése.

-

De hát, mégis miképpen, fogadsz embereket a járvány időszakában? – kérdeztem tőle a csalódottságnak talán egy enyhe árnyalatával a hangomban, amiért igencsak megszégyelltem önmagam, mint egyfajta másik, földi énem felett ítészként funkcionáló énem előtt. Valahol arra számítottam akkor, miután megláttam űrhajósnak beöltözve volt tanárom és mentorom, aki e látvány által csúfondárosan leszerepelt előttem, mint valami évtizedig komolyan vett és hősként tisztelt dedós, kénytelen lesz beismerővallomást tenni nekem megszorult helyzetéről.

-

Nem is fogadom őket… skypolunk egymással, Misi! – válaszolta, és a fejemre csaptam, amiért nem jutott eszembe a huszonegyedik századnak ez a csodálatosan hasznos, távolságokat eltüntető, és másfelől pedig destruktív hatású innovációs vívmánya. Vagy úgy! – gondoltam, és mint valami zsiványra, úgy tekintettem rá ezután. Tehát így játssza ki ezt a helyzetet! A kis ravasz… Majd egy nagyjából öt perces beszélgetés után ránézett az órájára, egyenes irányba helyezte a biciklijét két lába között, és azt mondta: - Figyelj, Misi, nekem most mennem kell, haza kell érnem hét órára. Megbeszéltünk a barátaimmal egy összejövetelt, közös fröccsözést. – Ezt már végképp nem értettem viszont, hiszen épp az imént mondta a minden létező vírus ellen használt vértje mögül, hogy messziről elkerüli a kezeltjeit, és csakis az online térben hajlandó segédkezet nyújtani nekik. És akkor most meg egyenesen kijelenti, hogy találkozója van a barátaival, akikkel koccintani fog?

-

Nem azt mondtad az imént, hogy nem találkozol senkivel? Hogy online szeánszokat bonyolítasz le? –

kérdeztem tőle most már érezhetően szemrehányó számonkéréssel.

13

-

Koccintunk, és beszélgetünk - és itt most egy kis szünetet tartott - természetesen mindezt ugyancsak skype-on! – Csúnya dolog, vagy sem, egy volt tanárommal és mentorommal szemben, aki ekkor már pszichológusként is tevékenykedett hivatalosan, de ennél a bizonyos pontnál írta le magát végleg előttem. Hogy éppen egy pszichológus számára ne legyen egyáltalán jelentősége az emberek áramló energetikájának, amelyből egyedül állunk, mindennemű anyag nélkül, ami – mint ahogy legkisebb részecske sem - nincs, ami nem létezik voltaképpen? Csak a lélek, az energia, az információ létezik egyedül. Hogy éppen egy pszichológus nem képes a személyével megtisztelni a kezeltjeit, annyival, hogy szembe leül velük test a testtel, és utat engedjen a szabad áramlatoknak, a csí melegének? Mint nem sokkal később megtudtam, csaknem minden pszichológus ekképpen rendezte be munkakörülményeit, amely egyszerre tűnt nevetségesnek és ugyanakkor pedig siralmasan ellentmondásosnak a szememben.

Megtömik a fejüket az évek alatt csupa – többé-kevésbé haszontalan – adattal, és a legfontosabbat, az emberek minimális tiszteletét viszont képtelenek gyakorolni. És ha már éppen az értelmiségnek a józan paraszti eszét használatra képtelen hányada van terítéken, akkor sajnálatos módon meg kell, hogy említsem történetesen éppen az unokabátyámat, Lacit, akihez látogatást tettem volna a szomszéd utcába, pontosabban hozzá és a keresztanyámhoz, néhány szelet sütemény miatt, ahová végül nem jutottam el. Lacival ugyanott, a Vérmező edzőparkjában találkoztam mindössze néhány napra a volt tanárommal történt eset után, a sorsnak egyfajta csak azért is reakciója gyanánt, hogyha már nem találkoztam azon a bizonyos napon vele, - amit egyébként egy kissé bántam, - akkor találkozni fogok vele hamarosan ott, ahová egyébként is járok alapon. Ugyanolyan borús és a hónaphoz képest kellemetlenül hűvös idő volt, mint azon a napon, amikor is találkoztam Péterrel. Laci úgyszintén biciklivel volt, magasra állított ülésre helyezve rá magastermetű langaléta testét, és ahogy szokta volt már csinálni azt, amikor is kerékpárral közlekedve szúrt ki engem a múltban bármikor is, szapora ütemben elkezdett tekerni, majd pedig az utolsó pillanatban befarolva megállt előttem. Ekkor is ugyanezen a módon érkezett meg, ám érkezése meglepett, mert nem figyeltem rá, ugyanis éppen az egyik pirosra mázolt padon olvastam Zilahi Lajosnak az egyik könyvét, amelyben egy színdarab van leírva. Hirtelen felnéztem, és hamar megállapítottam, hogy kivel állok szemben. Ezúttal mégsem állt meg olyan nagyon közel mellettem, ő

maga is kínosan ügyelve megtartott tőlem legalább három méter távolságot. Az ő fején még csak maszk sem volt. Elindultam feléje elsőösztönből és felvidulva, hogy a megszokott kézrázással köszöntsem őt, ő

viszont máris kitartotta a tenyereit mintegy hárítófalként önmaga elé, és csaknem ugyanazon az ijedt hangon, mint amilyen hangon Péter szólított fel pár nappal korábban a kellő távolság megtartásának szükségességére, ugyanazon a módon viszonyult hozzám:

-

Ne gyere közelebb! – Ez már kimondottan rosszul esett, tekintve, hogy vérrokonról van szó az ő

esetében. Nem rá haragudtam, egészen pontosan nem haragudtam senkire, hisz kire is haragudhattam 14

volna az embereket propagandákkal hülyítő politikusokon és mindenféle befolyásos emberen kívül, egyszerűen csak rosszul esett az emberiség azon felvett természete, hogy az egyébként nyilvánvalóan rendkívül szükséges és nélkülözhetetlen kézmosás után - amely a világtörténelem során sokáig nem igazán ismert tevékenység volt -, az érezhetően koszos kéztől való viszolygás után megtanult az ember saját embertársaitól is viszolyogni, tekintet nélkül a korra, nemre, társadalmi státuszra és higiénikus állapotra, mint potenciális és lehetséges fertőzőforrástól. Ettől eltekintve igen jót beszélgettünk, amiben már régóta nem volt részünk, jóllehet egy utcányira lakunk egymástól, egymás szomszédságában. Lackó soha nem tartozott a könnyedén megnyíló extravertált emberek közé, és hát tulajdonképpen én magam sem igazán. Anyám nagyon ragaszkodott a kézmosáshoz mindig is a higiéniának egész életében nagy odaadással hódolva, de amit a koronavírussal való első riogatások után leművelt, úgy éreztem, hogy az túlmegy minden határon, és értelmes emberek józan esze és ítélőképessége lett veszélynek kitéve.

Miután először meglátogattam szüleimet a járványhelyzet hivatalos meghirdetése után, anyám a saját kis steril világában megzavart tisztaságmániások gyanakvásával fogadott, és mintegy potenciális veszélyforrást látva bennem minden korábbinál kegyetlenebb kézmosási tortúra alá akart vetni.

Természetesen, miután nem vagyok már gyerek, miután elmentem a fürdőszobába, elkezdtem folyatni a csapból a vizet a szappanos kezeimre, mire ő megjelent mögöttem szigorúan, megfogott háromféle különböző szappanostubust, és még legalább háromszor olyan sokat nyomott a kezeimre belőlük, mint amennyi volt rajtuk, és ellentmondást nem tűrő hangon azt mondta, miután látta, hogy készülök megtörölközni:

-

Ne hagyd abba, még legalább négy percig dörzsöld a kezeid! – mire én nyűgösen és mint ahogy egy amolyan számára kedves bolondra néztem rá, és ráncoltam össze fáradtan a homlokomat és hagytam ott őt a következő szavakkal:

-

Hagyjál már a hülyeségeiddel! – Ő pedig jött utánam, és a bűntudatkeltés technikáját alkalmazva elmondta, hogy mivel ő szokott járni a papáékhoz, nem szeretné őket komoly kockázatnak kitenni, mint nem túlzottan erős immunrendszerrel élő idősembereket, és ő ugyan nem fog tőlem semmit elkapni, hogy aztán azt vigye át ott elterjeszteni. Az egész egy abszurd és számomra indokolatlanul elnagyolt jelenet volt, amiért kétségtelenül a médiát és a politikát tartottam a felelősnek. Felmerült bennem a kérdés, hogyha nálunk okozott ez a járvány családi összezörrenést, akkor másnál mi lehetett a helyzet?

Később megtudtam egy barátomtól, már a második hullám idején majd egy évvel később, hogy az ő

szülei annyira tartottak a vírustól, hogy nem fogadták őt szenteste és karácsonykor. Hogy hány és hány embernek mehettek tönkre ebben a történetben az idegei, azt nem tudom, de a 2020-as év vége felé már érezni lehetett az embereken a bezártságból és a kilátástalanságból fakadó tébolyt, közönyt és 15

apatikus melankóliát, amelybe belesüllyedtek mélyen. Az edzőparkot a Vérmezőn - mint ahogy egyébként az összes edzőparkot - szalagokkal körbetekerték, melyeket én egy idő múltán, mivel nem bírtam nélkülözni a testmozgást, és alapjáraton dühített, amiért bezárták az edzőtermeket, izmaim sóvárogtak fájdalmasan a nehéz vas után, eltéptem, hogy használni tudjam az eszközöket. Akárhányszor eltéptem, másnap reggelre mindig újra kifeszítettek újat helyettük, melyeket újra és újra elszaggattam.

Nem vagyok valami büszke e rendbontó cselekedetemre, de akkor tehetetlen dühömben jól esett ezt tenni. Közben szabályosan úgy éreztem, mintha magát a társadalom rákfenéit szaggattam volna széjjel két kezemmel.

Május ötödike számított május negyedike után egy viszonylag jelentős időpontnak. A negyedike egy új hét, május első teljes hetének a hétfőjére esett, ekkor vették kezdetét az írásbeli érettségik, egészen pontosan a magyar nyelv, - és irodalomból tartott érettségi vizsga. Ez abból a szempontból fontos eseménynek számított, hogy az érettségiző diákok egy teljesen új, számukra szokatlan felállásban vizsgázhattak.

Voltaképpen az érettségi vizsgák menete az egész világ számára teljesen új és szokatlan jelenségnek számított, olyat még nem látott a világ, ami azokban a napokban lezajlott. Teljesen érthető módon a diákságban lappangott a rémületnek és az értetlenségnek egyfajta egyvelege, amikor is szembesültek azzal, hogy az írásbeli vizsgákon nem pusztán csak a tanár fogja vigyázni őket, hanem a hatóság is képviseltetni fogja magát egy-egy rendőr személyében. Számomra mindez túlzott fontoskodásnak hatott, egy teljesen felesleges határozat következményének, amely egy erőszakszervezetet felruház nagyobb hatalommal, mint amekkora a józan ész értelmében járna neki. Kicsit olyannak tűnt az egész számomra, mintha rosszul lett volna az orvos a rendelőjében, és felhívták volna az utcáról az éppen kéznél levő postást helyettesíteni őt.

Az írásbeli érettségik lezajlottak tehát úgy, ahogy, a maguk menetében, a lehető legkisebb létszámmal és a lehető legjobban elszeparálódva az egyes emberek egymástól, akár egy orosz bírósági tárgyaláson a rabok a számukra kijelölt ketrecben a helyi szokásoknak megfelelően. Május ötödikén viszont egy személyes tragédiát kellett megélnem, amely voltaképpen univerzális is volt egyben, hiszen azokban az időkben egyszerre rengetegen számoltak be ugyanarról a válfajú tragédiának a tüneteiről, amely szerény személyemet is sújtotta. Tulajdonképpen az egész könyvben - valahogy úgy, mint ahogy mindenki egy a világegyetemben, és létezik a közös kollektív univerzális tudat, tehát az emberiség az univerzumnak az egyetlen közös tudata többmilliárd tagra szakadva - nincsen saját személyes sors, és nincsen külön kollektív emberiségsors. Az én érzéseim az egész emberiségé is, és fordítva, az övéké a tulajdon emócióim is. Ezekben a különös, csaknem valószerűtlen időkben, amikor is egyazon kálváriát kell megélnie minden istenembernek 16

szerte a világon, nem is lehetne másként írni, azt gondolom. Május ötödikén, ezen a keddi napon elkezdtem ugyanazokat a tüneteket produkálni, mint amiket a leírások alapján a koronavírus fertőzésen átesettek produkálnak jellemzően: olyan jelentős mennyiségű vér tódult a fejembe, hogy úgy éreztem, menten agyvérzést kapok, a tüdőmbe a levegő csak nagy nehézségek árán akart beáramlani, valamint enyhébb lefolyású hidegrázás is rám tört, és ezeknek megfelelően pánik és halálfélelem uralkodott el rajtam.

Lefeküdtem az ágyamra, kiflipózba húztam össze magam, és oldalasan fekve néztem ki a fejemből, rábízva magam a sorsra. Eszembe se jutott, hogy mentőt kellene hívnom, jóllehet biztos voltam benne, hogy egyesek már az általam említett tüneteket megtapasztalva is megragadják a telefont, és tárcsázzák a háromjegyű nemzetközi telefonszámot. Egy idő után valahogy mindez elmúlt magától, és ahelyett, hogy egyhelyben vártam volna tovább a csodát, elindultam az éjszakába sétálni. A sétától jobban éreztem magam, és kezdett visszaköltözni belém a nyugalom és az élet. Egy dolgot azonban le kell szögezni: egyértelmű megérzéseim voltak arról, hogy az állapotomat, amely hirtelen rám tört, nem vírus okozta -

mivel az nem okozhat derült égből villámcsapásként légszomjat és agyvérzésközeli állapotot, sem orrvérzést, mint amelyben részük volt a videón is bemutatott, hirtelen összeeső wuhaniaknak. Intuitív, teljesen ösztönös megérzés volt ez, mint ahogy egy ismerősöm esetén is, aki külön, arra megfelelő módszerrel mérte egy mérőeszközével a sugárzást a lakásában, és aki valamivel több, mint egy hónappal a velem történt eset előtt élte át körülbelül ugyanazt, mint amit én is átéltem, agyvérzésközeli állapottal és légszomjjal, ráadásul neki ugyancsak eleredt az orra vére, valamint a szájából is dőlt a vér. Kihívta a mentőket, akik alighogy bevitték őt a klinikára, megállapították állapotát illetően, hogy koronavírusos, és elrendelték a koronavírusos betegeket kezelő osztályra való szállítását. Ő ez ellen finoman tiltakozott, és amint lehetősége nyílt rá, a főorvosnőnek elmagyarázta, hogy egészen biztos benne, hogy nem áldozata semmilyen vírusnak, hanem meglehetősen nagymértékű sugárzás érte őt. Valahogy ő is – Zsolt, mivel egyébként ez a neve – intuitív módon érezni vélte, hogy nem egy vírus által fertőződött meg, hanem sugárzás érte a szervezetét. Talán szükség van azokra a rendkívül kifinomult érzékekre, amelyeknek a civilizált ember a civilizáció folyamataiban egyre csak híjává vált, amely érzékek egy állatban mind a mai napig tökéletesen fellelhetőek, amelyek mintegy becsaphatatlanul és kérlelhetetlenül megsúgják nekünk az igazat, amely szótlanul megmondja az igazat, megcáfolva azzal bármelyik doktortudornak az esetlegesen hazug szavát és állítását.

Zsoltot, amint elbeszélte ezt a gyanúját, abban a pillanatban felfokozott idegállapotban akarta a pszichiátriára beutalni azonnal a fődoktornő az őt körülvevő nővérekkel együtt, amiből végül nem lett semmi az ő akaratát világosan kifejező értetlenkedése okán, továbbá mert a doktornő és a nővérek is aztán lehiggadtak és mégiscsak túlzásnak találták a kényszerzubbonyt és diliházat. Hogy mi váltotta ki belőlük ezt a reakciót, azt nem tudom, de tény és való, hogy azok viselkednek így kompetens szakemberként, akik meghallanak valami nagy és veszélyes igazságot egy olyan embertől, akinek nem szabadna tudnia erről a 17

bizonyos igazságról, és aki minden valószínűség szerint nem is tud róla, mindössze csak a saját becsaphatatlan érzékeivel az állatok hamisítatlan ösztönével túljár az eszükön. Másnapra már csak az enyhe hidegrázásom maradt meg, amihez hozzájött még egy kis torokkaparás is és gyengeségérzet, amely állapot két napon belül meg is szűnt. Nem igazán vagyok vevő a konteókra, mégis sokat hallottam ezekben a napokban és hetekben az 5G-ről, amelyet - miközben az egész világ bezárta magát, azt éppen akkoriban kezdték nagy erőkkel mindenhol felszerelni és üzembe helyezni. Sokan fel véltek fedezni párhuzamot az 5G-vel ellátott területek és az állítólag igen jelentőszámban koronavírusban elhalálozott emberek által lakta területek között. Több ismert személy, énekesektől kezdve írókig megerősítették ezt a nézetet, amely ellen a főáramú média minden erejével tiltakozott, és gyakorlatilag azonnal magánhadjáratot indított ezen nézetek ellen, a CIA ősi trükkjéhez folyamodva, mintegy nevetségesnek és komolytalannak beállítva ezen ismert személyiségeket, valamint kollektíve minden egyes állampolgárt és természetesen az olyan alternatív médiumokat, híroldalakat, amelyek ezzel a témával érdemben foglalkoztak, kutatásokat végeztek és felhívták a figyelmet komoly kockázatokra. Tették mindezt anélkül, hogy bármilyen kutatómunkát végeztek volna, és bármit tudtak volna magáról az 5G hálózatról azokon az információkon kívül, melyekhez bárki hozzáférhet a fősodrú médián, tehát voltaképpen őrajtuk keresztül. Még a kétezertízes években számos kutató figyelmeztetett az 5G veszélyeire, és arra sürgette az illetékeseket, hogy komolyabb vizsgálatoknak vessék alá a rendszert az élővilág és a természet megóvása érdekében. Akkoriban valamiért hemzsegett a média a mély aggodalmának hangot adó, további vizsgálatokat sürgető tudósoktól, valamiért aztán ezen kutatók száma a kovid-járvány kezdete óta alaposan megcsappant. Hogy ennek mi lehet az oka, arról csak találgatni tudok. A fehéroroszok legismertebb írónője, akinek most nem jut eszembe a neve, és lusta vagyok utánanézni, akit történetesen egyáltalán nem lehet megvádolni szélsőjobboldalisággal és fasizmussal, miután a Lukasenka elnök által foganatosított terrorhelyzetet mélységesen és megvetéssel elítélte, felhívta a figyelmet a koronavírus kialakulásában az 5G közreműködő szerepére, akit azért már nem volt bátorságuk nevetségessé tenni a szennyoldalaknak, mint ahogy azt tették az egyik ismert amerikai fekete énekesnővel, akinek szintén nem jut eszembe a neve, és szintén lusta vagyok annak is utánanézni. Nem valami bölcs dolog egy nem hozzáértőnek véleményt alkotni erről a témáról, és véleményem szerint ezzel tökéletesen tisztában volt az általam említett két híresség is, és népes ismeretségi körüket nézve feltehetőleg nem akárkitől hallottak ezt-azt a témával kapcsolatos dolgot. Azon kívül, hogy a koronavírusban elhunytak magas száma és az 5G elterjedése között szoros összefüggést lehetett felfedezni, még feltűnt valami nekem, ami a konteósok soraiba beskatulyázott emberek véleményét támasztotta alá: az 5G-vel kapcsolatos reklámok, minden, ami az 5G-t promózza és népszerűsíti, a világhálón, a tévéműsorok között propagandaként, az utcai és plázai plakátokon mind látható volt. Amikor csak úgy kíváncsiságból tettem egy sétát a teljesen kihalt Westend City Centerben, miután a mosdót használtam a második emeleten, ott, a második emeleten 18

monumentális táblán, hatalmas feliratokkal virított a felirat: 5G, kreatívan elmosódva, több dimenzióban, egymás mellett többször is. Lázas munkálatok folytak az 5G rendszer kiépítésével, amelynek során valahogy nem féltek, és nem féltette a cég a saját dolgozóikat a koronavírustól. Az 5G-ben rejlő sugárzástól viszont bizonyosan tarthattak, hiszen az 5G antennákat felszerelő munkások jellemzően tetőtől-talpig védőfelszerelésbe voltak alaposan beöltözve. Én magam csak néhányszor kérdőjeleztem meg e lázas munkának a létjogosultságát, kérdezve, hogy milyen jogon kényszerítik e megoldást az állampolgárokra anélkül, hogy megkérdezték volna a véleményüket, felmérést végeztek volna-e köreikben? Mert, mint tudvalevő, amikor utoljára tettek komoly kísérletet a további tesztelés kikényszerítésére, azt a választ kapták bizonyos pénzemberektől, hogy annyi rengeteg pénzt invesztáltak már a projektbe, hogy egyszerűen nincs idő most leállni és holmi kísérletekkel bíbelődni. Kérdem én, hová sietünk? Miért éri meg jobban sebtében kiépíteni szerte az egész világon az 5G rendszert a természet és az élőlények egészségének a rovására, mint hogy esetleg komótosabban, visszafogottan haladnánk, de minden élőlény és az egész bolygó biztonságban tudhatja magát? Megkaptam, hogy fasiszta eszmékkel hozakodok elő, csupa olyanokkal, mint amilyenekkel bizonyos szélsőjobboldali politikusok terjesztenek parlamenti üléseken szerte Európában és szerte a világon.

A helyzet azonban az, hogy ha ez valóban így van, az rendkívül szomorú és szégyenletes, ugyanis a természetvédelem - és a további 5G teszteket sürgető javaslatok pontosan ezt, tehát a természetvédelmet segítik elő - éppen a zöldeknek, a liberálisoknak, tehát alapvetően a baloldaliaknak, de legalábbis a szociálisan érzékenyebbeknek kellene lennie a fő projektjüknek. És valóban nem a szélsőjobboldaliaknak, tehát szerintem annyiban kellene maradni, hogy teljesen mindegy az irányultság, számos politikus egyébként is hol ebbe a táborba tartozik, hol pedig a másikba, mindig aktuális érdekétől függően, és a lényeg igazából az, hogy ki foglalkozik ezzel a feladattal, és ki nem. Hiszen a baloldaliak alapvetően olyan nagyon érzékenyek szoktak lenni a klímaváltozásra, mint megoldandó globális szintű problémára, nem igaz?

Az 5G rendszernek köszönhető rovarvilág pusztuláson pedig teliszájjal és a hozzáértő arroganciájával röhögnek. Sajnos nem egy ilyennek találkoztam már.

Naplófeljegyzések dátumai és időpontjai ide, - és oda, de mégse jegyeztem fel minden egyes dátumot pontosan, így aztán csak körülbelül, hozzávetőlegesen tudom megmondani, hogy valamikor május közepén, egy szintén borongós és a hónaphoz képest hűvös, kiskabát viseletét megkövetelő idő hétköznapi napon sorban álltam a Déli Pályaudvari patika előtt, hogy a szokásos viaszos füldugómat megvásároljam magamnak, mivel már sok év óta csak füldugóval alszom. (Egészen pontosan azóta, amióta az egyik exbarátnőm első szüleinél töltött éjszaka az apró házban a lány nevelőapjának fülsiketítő horkolása miatt 19

nem tudtam aludni egy szemhunyásnyit sem.) Előttem a szokatlanul hűvös időjárásnak és alapvetően a koronavírus révén keltett apokaliptikus riadalom és hipochondria hatására nagyobb sor állt, olyan hosszú sor, mint amekkorát felgyűlni még e lakhelyemhez közeli gyógyszertár előtt soha nem láttam. Egyszer csak arra lettem figyelmes várakozás közben, hogy néhány méterrel előttem két fiatal srác nagy egyetértésben szidalmaz valakit, aki előttük áll, pontosan úgy, mint ahogy a társadalmi együttélés szabályait felrugó, felelőtlen embereket szokás szidalmazni általában. Elkaptam néhány szót és mondatot, amelyek felém repkedtek a levegőben: „Nézz oda, hogy milyen felelőtlen emberek vannak!” „Ahelyett, hogy betartaná az idősávot, és otthon nézné a sorozatokat ilyenkor! Ehelyett most minket fertőz és veszélyeztet!” Ez a két fiatal előttem egy két, - vagy három sorral előttük a sorára váró idős férfit illettek perceken keresztül sértő

jelzőkkel. A médiában közvetített propaganda megtette a hatását - ezt pedig már teljesen világosan fel lehetett fedezni a hétköznapokban, kiváló példája volt ennek a szóban forgó két fiatalember. A legszívesebben rendre utasítottam volna őket, de legalábbis számon kértem volna magatartásukért mind a kettejüket, amiért tiszteletlenül beszélnek egy idős bácsiról, aki történetesen a nagyapjuk is lehetne, és talán hogyha látszatra és küllemre egyértelműen idősebb lettem volna tőlük, akkor felléptem volna atyai fölénnyel velük szemben, és odaléptem volna az idős bácsihoz, hogy néhány vigasztaló szóval tartsam benne a lelket, esetleg megsimogassam a feje búbját… Ezek a nagyjából velem egykorú fiatalok meg akarták alázni az idős férfit, látszott rajtuk, hogy dühöngésük kiélésében kéjes örömet leltek, kéjes örömet, amiért a társadalom legalizálta az irántuk érzett megvetést és utálatot, mintegy bűnbaknak megtéve őket, és adta a lovat az időseken kívül eső kor alapján kategorizált társadalmi rétegek alá, mert most ez alapján is meg lehetett osztani a társadalmat, és a megosztás mindig is nagyon kedvezett a világ összes létező hatalmának.

Ezekben a velem körülbelül egykorú fiatalokban benne volt egyfajta érthetetlen hajlam az idősek tiszteletét megkövetelő legősibb normák ellen, valami primitív ösztönökre épülő megvetés a nyugdíjasok iránt, akik csak szívják az életrevaló és dolgozó fiatalok elől a levegőt, foglalják előlük a helyet és egyáltalán elszívják az amúgy is általuk kevesellett rendelkezésükre álló pénzből a nyugdíj névre keresztelt alanyi jogon járó havi pénzösszeget, egyszóval minden létező módon csak útban vannak. Tiszteletlenségük most a társadalmi együttélés szabályainak, ebben az esetben a közegészségügy normális mederben való tartására irányuló szabályainak, mint legfőbb prioritást élvező tisztelendő szabályokra építkezett, amely ellen természetesen bárki hogyha felszólal, akkor az egy közveszélyes, társadalmi normákon kívüli ember. Végül nem tettem semmit, én, gyáva, amiért órákig azzal az olcsó kifogással vigasztaltam magam, hogy dehát egyébként sem történt semmilyen fizikai atrocitás, nem lett volna indokolt bármilyen módon is közbelépni, és eljátszani a szuperhőst.

20

Május végén és június elején fokozatosan kezdtek neki a lazításoknak, és tulajdonképpen június közepére már el lehet mondani, hogy Magyarországon többé-kevésbé normális életet lehetett élni, a már megszokottat és gondosan bejáratottat. Néhány olyan szabály, amely látszólag az óvintézkedések érdekében lett még a tavasz folyamán meghozva, megmaradt a hétköznapokban - ilyenek voltak az üzletekben és a tömegközlekedési járműveken való kötelező maszkviselet és az ötszáz fő feletti tömegrendezvények hanyagolása. Még a május folyamán volt bennem egy olyan bizonytalan érzés, hogy a strandokat esetleg ki sem nyitják majd a nyáron, ám eme baljós gondolat mögött ott lappangott az a később valóra is vált optimista megérzés, hogy nem fognak akadályt gördíteni a strandszezonból jelentős mértékben profitáló társadalmi réteg elé, és egyáltalán nem kell tartanom attól, hogy nem tudom majd a lábamat lehűteni a kánikulában. Ez egyúttal azt is jelentette viszont, hogy feltételeztem egyfajta mesterséges menetrendet, feltételeztem egy kasztot, amely projektjéül tűzte ki az egész emberi társadalom tesztelését és fokozatos kivéreztetését, valahogy úgy, mint ahogy egy egyetemista projektje lehet az egyre közelgő államvizsgája, egy dolgozó emberé pedig az állandó megfelelés a munkahelyén. Ők is szeretnének nyaralni, és egy kicsit kiengedni kezeik közül a gyeplőt, mindössze ebből indultam ki. Eleinte kifejezetten kellemes élményt nyújtott számomra, amikor láttam beigazolódni sejtéseimet, ám nem sokkal később viszont ijesztő volt mindezekre gondolnom - arra, hogy van valamiféle emberi erő a földön, amely tökéletesen kezében tart és irányít olyan folyamatokat, amelynek hatására barátok és családtagok ugranak egymásnak egyik napról a másikra, kapcsolatok bomlanak szét, egzisztenciák mennek tönkre, és háziorvosok nem fogadják a betegüket, valamint kórházi dolgozók rosszulléttel betoppanó legjobbakban reménykedőket. Igen, látszólag ezek az emberek egy kicsit lazítani szerettek volna, hogy valami távoli szigeten, pálmafák közt a medence mellől, szivarral és koktéllal a kezükben vethessenek néhány elégedett pillantást munkájuk gyümölcsére.

Miután már májusban belengették a koronavírus második hullámát, mint potenciálisan visszatérendő

eseményt, sejteni lehetett, hogy ez a meccs még koránt sincs lejátszva, a társadalmi teszt tovább halad a maga útján valamikor ősszel, a projektjük - mint egy egyetemista esetében az iskola, egy hétköznapi dolgozó ember esetében pedig a munkahely - újraindul, pontosabban valahol ugyanonnan folytatódik, ahol be lett az fejezve valamikor május végén. A nyár – eleinte borongós és a megszokott hőmérsékletekhez képest hűvös mivolta ellenére is – úgy kezdődött el számomra is, ahogyan szokott korábban mindig is: kirándulásokkal, egyre több friss levegővel és sporttal, a barátaimmal való találkozásokkal. Az időjárás csak júliusban volt olyan kegyes, hogy kültéri uszodákba és a Balatonhoz, valamint a Velencei-tóhoz tudjak már látogatásokat tenni, az ilyen programokat gond nélkül lehetett kivitelezni. A perzselő júliusi nap hirtelen úgy kezdett el hatni, mintha életet adó vitalitásával elevenen felégette volna az egész járványnak nevezett jelenséget annak minden szörnyű kellékével együtt. Semmit nem lehetett immár érzékelni az egész 21

pandémiából. Éppen emiatt mentek furcsaságszámba nálam a július első szombatján a Velencei-tónál, Velence város legismertebb strandfürdőjénél tett kirándulásom, pontosabban az utána történtek, amelyek szemben állva egymással nagy kontrasztot mutattak. Egy, az évnek ebben a szakaszában jól megszokott strandoláson voltam túl, kellemesen elbágyadva amint bőrömbe szívtam a napsugarakat, egy kissé vörösre pörkölődtem és felfrissültem a tó meglepően hideg vizétől, miközben egész idő alatt felszabadult, nyilvánvalóan maszknélküli és csaknem teljesen meztelen embereket láttam. Ezután hazautaztam Budapestre még a hét órás vonattal, ügyelve arra, hogy beérjek zárásig a Westend első szintjén található Libri könyvesboltba - mivel egyedül ott találtam meg azt a könyvet, amelyre már egy jóideje terveztem szert tenni elolvasás céljából. Szerencsésen beértem zárás előtt tíz perccel, egyenesen odasétáltam a könyvespolchoz, mivel már pontosan tudtam, hogy melyik az a könyvespolc, ahol megtalálom az általam kedvelt szóban forgó könyvet, amit rögtön a kezembe is vettem, ám nem azért, hogy azzal rögvest rohanjak is a pénztárhoz, nem, eleinte nézegettem, igyekeztem minél többet olvasni belőle, szabályosan belevetettem magam, mivel drágán mérték őt, és meg akartam még a legutolsó pillanatokban is győződni minden idegszálammal arról, hogy vajon tényleg megéri-e, hogy nem-e fog csalódást okozni, hogy nem-e kell sajnálni rá a pénzt - jóllehet bármikor, amikor Márai Sándor által írt könyvet vettem valaha is a kezembe, soha nem csalódtam negatívan, legfeljebb csak kellemesen. Folyton arra gondoltam, hogyha most nem veszem meg a könyvet, akkor már csak másnap tudom, márpedig másnap teljesen másfele lesz dolgom, és igazából hétfőn kerülhetne végül is a kezembe. Szagolgattam és forgattam a vétel előtti utolsó pillanatokban, amikor is már tulajdonképpen elhatároztam magamban, hogy meg fogom vásárolni a könyvet, különösen így a zárás előtti utolsó pillanatokkal futott verseny hatására, amikor is valakinek az egyre közeledő auráját érzékeltem a hátam mögött, majd pedig meghallottam egy hangot. Feltételeztem, hogy a közelgő zárás időpontjára szeretnék felhívni a figyelmem, ám ez végül nem így történt. Az egyik eladó jött oda hozzám valóban, egy velem egykorú, esetleg még tőlem is fiatalabb egyszerre intelligens és vagány küllemű srác, aki felszólított arra, hogy vegyek fel maszkot az üzletükben. Mindig, minden olyan helyzetben, amikor nem ajánlatos konfliktusba keverednem valakivel - mint a szóban forgó helyzetben a könyvvásárlás okán -, olyan helyzetek adódnak, amelyek a konfliktus eshetőségét magukban rejtegetik, amely konfliktusba azokban a pillanatokban beleugrottam volna normális körülmények között. Meg szerettem volna ugyanis kérni az eladót, hogy pontosan mutasson nekem egy rendeletet, amely előírja a kötelező maszkviseletet az üzletben, ugyanis meggyőződésem volt, hogy ilyen hiteles, pecséttel ellátott hivatalos rendelettel képtelen lesz számomra szolgálni, ahelyett majd egyfajta szokásjog szöveggel és a miniszterelnök, valamint a főpolgármester által elmondottakkal fog előhozakodni. A könyvet azonban mér régóta meg szerettem volna már vásárolni, és fennállt a veszélye annak, hogyha beleállok egy kakaskodásba ezzel a bizonyos eladóval, akkor hiába sétálok oda a pénztárhoz azzal a kezemben, nem fogadják el tőlem majd a pénzt. Engedelmesen 22

felvettem tehát a maszkot, és megvásároltam a Szindbád hazamegy címet viselő irodalmi remekművet. A nyár felszabadulást hozó mennyei érzése leégett bőrrel és testi-lelki pőreséggel egy kicsit alábbhagyott, amikor is be kellett bugyolálnom kényszerre az egyébként is izzadt arcomat. Különös érzés volt ez. A nyár folyamán ezen kívül semmilyen másjellegű kellemetlenséget nem tapasztaltam. Persze, lehet mondani, hogy ne nyavalyogj, ez legyen a legnagyobb bajod az életben. A harmincas évek Németországában is lehetett ilyesmit mondani, amikor még nem gázosították el a zsidókat, csupán nem engedték be őket bizonyos helyekre - kávézókba és vendéglőkbe -, mégpedig, hogy ez legyen a legnagyobb bajod az életben. Vagy a feketéknek is lehetett volna az orruk alá dörgölni az ötvenes évek Egyesült Államának buszain, ahol nem ülhettek le, hogy ne nyavalyogj, örülj neki, hogy már nem vagy rabszolga… Hiszen túlélik, nem igaz?

A kovid tesztek nagyjából az egész tavasz folyamán úgy zajlottak le, hogy a komoly intézkedések meghirdetése után, amelynek során elméletileg tíznapos karantén várt minden országhatárt átlépőre, a határőrök megalkuvó hajlammal szemet hunyva az átutazási „vétség” felett egy könnyed bólintással intettek, jelezve, hogy mehet tovább. Az intézkedések ilyetén módját és menetét néhány átutazó videóra vette, amely egy ideig keringett is a világhálón, egészen addig, ameddig néhány informatikai mindenes el nem távolította onnét azt a hatalmánál fogva. A határnál dolgozó rendőrök a felesleges bonyodalmakat szerették volna elkerülni, mint ahogy az jellemzően szokás náluk. Dolgozni senki se szeret, a feleslegesen való kitolás idegenekkel pedig nem mindenkinek a kenyere még közülük sem. Ugyanakkor minthogyha beavatottként tudni véltek volna valamit, valami olyasmit, hogy mindez, ami zajlani kezd a világban eltúlzott méretű és inkább politika, semmint egészségügy és orvostudomány. A kiszivárgott felvételek elterjesztésével természetesen csak azt érhették el a videózók és terjesztők, hogy a kormány szigorított, a határőrök már kénytelen voltak utána komoly inspekció alá vonni a beutazókat, és hivatalosan elrendelni a karanténozásukat.

Az egyetemi óráim és később a vizsgáim a világhálón bonyolítottam le, amely megoldásra rendkívül kíváncsi voltam. Szinte tűkön ülve vártam, hogy miképpen fogják kivitelezni az általában negyedórás, és legfeljebb csak negyvenöt perces vizsgákat. Minden létező vizsga a világhálón zajlott, még az államvizsga is.

Nehezen igazodtam ki a módszeren, sokáig tartott, amíg rájöttem, hogyan tudok a megfelelő kódokkal időben belépni a vizsgákra, és még a vizsgafeladatok abszolválása után se tudtam mindig, hogy hova kell pontosan elküldenem a vizsgakérdésekre a választ, miféle email-címre, vagy mert néhány perc késéssel kapcsolódtam a vizsgához, vagy mert egyszerűen nem figyeltem oda eléggé. Végsősoron történelmi jelentőségű volt ez az időszak, amelyről a történelemkönyvek úgy fognak majd megemlékezni, akármi is legyen a végkimenetele a dolognak - vagy marad véglegesen most már az online oktatás, hiszen mi okból is 23

gyötörnék a diákságot és a tanárságot a kötelező bejárással, különösképpen távoktatásban, ötszáz kilométerre az iskolától, vagy visszaáll minden a régibe, mert az emberek tartósan fellázadnak -, mint egy korszakról, amikor is a még gyerekcipőben járó online oktatás próbálgatta és bontogatta a szárnyait. Az online vizsgák alatt egyes oktatók egyes diákokkal csaknem az egész miliőt megmutattatták, a csalás, a puskázás gyanújának jogát fenntartva továbbra is a cyber-térben, mert a gyanakvásnak erről a válfajáról nem voltak hajlandók lemondani. Tudvalevő volt, hogy valamennyi diákot sokkal jobban megcsapja a kísértés szele az otthon idilli és biztos melegében, és e biztosnak tűnő lehetőségekkel való élésnek szerették volna az oktatók az elejét venni. Egy kellemes júniusi estén, amikor villamosoztam hazafele a Vérmezőn keresztül, két egyetemista lány beszélgetett a mögöttem lévő ülésen. Azt kérdezte az egyik a másiktól:

„Dehát az államvizsga a neten?! Na, ne vicceljünk már!” Igen, ők még nem tudták biztosan, még csak hallották innen-onnan, hogy ez a csúcsesemény, a vizsgák vizsgája is online fog lebonyolításra kerülni, valószínűleg mert még messze voltak az utolsó évüktől. Tehát a legelső vizsgáim nem sikerültek, ami után következtek a pótvizsgák. Pótvizsgáimnak már csaknem mindegyikén részt vettem, amelyeknek tulajdonképpen mind a mai napig nem tudom az eredményét, tudniillik olyannyira elcsüggesztették szenzitív lelkivilágomat az egyik vizsgaalkalmon történtek, és annyi tennivalóm akadt az egyébként nyár végén általam és egy barátommal létrehozott közös blogunkkal - amelynek fennállása valahol közérdek is -, hogy minden idegszálam az egyetemi teendők abszolválása ellen lázadott. Az egyik oktató egészen konkrétan átnézette az egyik diákkal az egész lakását, hogy nem-e rejtett esetleg puskát valamelyik sarokba, nem-e vetíti ki falra éppen vetítőgéppel, de amikor történetesen jómagam lemaradtam valamiről, és belekérdeztem a nagy csöndbe, optimistán remélve azt, hogy kisvártatva választ kapok, minthogyha csak rendes órán lennék, ő annak ellenére, hogy egészen biztosan hallhatta a kérdésem, amelyet talán még a körfolyosón is hallott az, aki éppen odakint tartózkodott, a nyitott ablakon keresztül, nem érkezett válasz.

Zaklatni képes a diákot, de ennyivel viszont nem tiszteli meg, hiszen jólvanazúgy, miért nem figyelt oda?

Majd megpróbálja jövőre újra… Egy Lili nevű csoporttársamnak, aki már jóval közelebb volt az államvizsgához, mint jómagam - éppenséggel mindösszesen már csak az államvizsga választotta el a diplomától -, az online államvizsgájára kölcsönadtam a mini fülhallgatóm, amit egy toll - amely amolyan James Bond féle kémszerű elektronikát rejtett el önmagában - hozott működésbe. Ezt az eszközt az egyetemen rendszerint használtam még a vizsgákon, de az online írásbeli vizsgákon nem éreztem ennek szükségét, mivel a puskázás lehetősége adott volt, nem féltem a kezem egy kicsit kitenni a képből, mint egyes diákok. Megmutogattam neki, hogy miképpen lehet ezt az eszközt működésre bírni az ő lakásán, aki bemutatta nekem magányos életét, miközben elmagyarázta, hogy minden kora este a naplementében kiül a lenti vendéglő teraszára könnyű alkoholos italokat iszogatni, odafent pedig fehérporokat szív fel olykor az orrába, mert annyira kimeríti idegileg a vizsgákra való felkészülés. Lilit ekkor annyira megsajnáltam, hogy 24

akár örökre is odaadtam volna neki az egyébként nehezen megszerezhető, nem éppen olcsó „James Bond”

puskakészletet. A látszat mögött, a szép lakás és a Lexus terepjáró mögött egy tökéletesen elhanyagolt és harmincas éveire már húsosodásnak és külsőleg szétesésnek indult mentálisan rossz állapotban lévő hölgy lakott, amely látványt a mankója, amivel akkortájt közlekedett, miközben vonszolta önmaga után begipszelt törött lábát, még csak szánandóbbá tett.

A nyár második fele csendesen és eseménytelenül telt el számomra és a nagyvilág számára is. Az emberek láthatóan örültek ajándékba visszakapott szabadságuknak, és csaknem az összes korábbi tilalom feloldásának azzal a tudattal, hogy semmi egyébről nincsen szó, pusztán csak egy mérsékelten veszélyes világjárványról, amelyet lassacskán elsöpört a kéretlenül és kikerülhetetlenül berobbanó nyár, egy természeti jelenségről, amire egy év múlva ilyenkor már szinte senki sem fog emlékezni. Én, és mint később kiderült, sok józan gondolkodású ismerősöm - mint például a könyveimet tördelő és a borítóimat megszerkesztő írókollégám, Amanda is - valami baljóst éreztünk a levegőben, mintha valami szörnyű dolog lenne készülőben az emberiség sorsának a földalatti kohójában. Még aznap, amikor hárommillió német felvonult Berlin utcáin, augusztus elsején, (amely felvonuláson több közéleti személyiség, orvos, professzor és jogász mondott beszédet, és amely felvonulást igen nagy erőkkel igyekezett a kormányzat rendőrök által elfojtani, akik egyfolytában lezavarták a felszólalókat a színpadról, a média által pedig minél jobban elbagatellizálni annak jelentőségét), Amanda, akivel éppen beszélgetést folytattam messengeren, arra kért, hogy egyelőre most még csak ne is említsek neki semmi munkával kapcsolatost, ugyanis nem lehet tudni azt, hogy mi lesz az emberiség sorsa az elkövetkezendő években, és nem szeretne mást az egyetlen maradék nyári hónapban, mint kiélvezni a nyárból azt a keveset, ami még visszamaradt. Amanda soha nem követte a világeseményeket, soha nem foglalkozott semmilyen összeesküvéselmélettel, egyszerűen csak nem egy kő

alatt élt, egyszerűen csak az állatok becsaphatatlan ösztönével érezte és látta, hogy mi fele mennek a dolgok a világban. Kiélvezni a nyárból, ami még maradt, ez valóban bölcs döntés, ez már a nyár eleje és közepe felé az én fejemben is tervként megfogalmazódott, és aszerint is kezdtem élni az életem, még inkább csak azzal foglalkoztam, amivel szerettem volna, semmi mással, ugyanis sanszot éreztem arra, hogy ez az utolsó felhőtlen nyara az emberiségnek. Erre egy szintén ösztönös érzéseiben becsaphatatlan barátom rendre figyelmeztetett is, és csak annyit mondott mindig: „Szarj bele az életbe! Úgyis mindjárt vége a dalnak”.

Természetesen a közélet és a világtörténések eseményeit alaposan megvitattuk egymással minden 25

hónapban legalább egyszer, ám a végszó mindig ez volt. Korábban simán csak borúlátó, pesszimista szemléletmódnak hatott mindez, az utóbbi időkben sokkal inkább realizmusnak.

Ősz, Szeptember

A szeptember elsejével nem csak a naptári ősz ideje jött el, hanem minden fronton száznyolcvanfokos változás állt be: az azt megelőző napokon készült rákszínüket még bőven tartó strandoló emberekről készült fotókat hirtelen felváltották a rémisztő iskolai képek a facebook közösségi oldalon, amely a pedagógusokra kényszerített megoldások tárházával volt tele. A diákokat olyan távol helyezték el egymástól, úgy elszeparáltak mindenkitől mindenkit, amennyire az csak lehetséges volt. A két nappal azelőtti Palatinuszon készült vasárnapi képeket helyezték el e szeptember elsejei képek mellé, felé és alá, csak hogy lássák az emberek a mérhetetlen kontrasztot, különbséget a kettő között úgy, hogy mindössze csak két nap telt el.

Vasárnap, augusztus harmincadikán még gond nélkül fürdőzött egymás hegyén-hátán a tömeg egy utolsót a hatalmas vírusban, szeptember elsején, két nappal később, rögtön kezdetét vette a kovid-terror, amit természetesen preventív, az egészséget megóvni hivatott szükséges intézkedéseknek neveztek. Katonák jártak be bizonyos időközönként az iskolák tantermeibe fertőtleníteni. Képzelem, hogyha a kisebb diákok nem is ijedtek meg olyan nagyon, de miféle apokaliptikus érzés keríthette a hatalmába őket akkor akkor, amikor ezeket a katonákat meglátták felbukkanni permetezőkészülékkel a testükön, miután már kezdtek megbarátkozni a feltűnt iskolaőrökkel. Talán még fel is villanyozta a legtöbbet, hogy testközelben láthat katonát, és a monoton iskolai órák közben ezeket a hősöket tudhatja a közelében, és határozottan úgy érezheti, hogy valami rendkívüli esemény történhet körülötte. Én legalábbis így éltem meg alsótagozatos általános iskolás koromban, amikor az iskola terén egy rendőrt láttam sétálgatni, és az osztálytársaim odagyűltek köré csodájára járni és kikérdezni őt mindenféle szakmai dologról, és így éreztem magam bombariadók idején is. Anyámnak volt egy barátnője, aki soha nem hazudott még senkinek, legalábbis soha senki nem kapta még hazugságon, egy ízben egy iskola környékén járt, amikor is zöld ruhás katonák fertőtlenítőtevékenység elvégzése céljából elindultak egy iskola felé. Az ő érdeklődésére elmondta neki egyik-másik katona, hogy ez az egész járvány-dolog fel van fújva, és hogy addig fog tartani, ameddig azt nem mondják odafentről, hogy elég, ne tovább...

26

Október

Esős, hűvös és borongós napok követték egymást heteken keresztül, és egy ilyen nap egyikére, október második hétvégéjén, egy szombati napra esett egy, a „mindent tudni vélők” által szervezett tüntetés. Erre a tüntetésre nem indultam el különösebben nagy reményekkel, végsősoron nem is mentem volna el, hogyha nem beszélek meg találkozót egy Tünde nevű nőszeméllyel, akit egy facebook-os csoportban ismertem meg.

A demonstráción mintegy ötvenen vettek részt, amiről így végül nagy örömére a fősodrú médiának sem kellett beszámolni. Tündével megálltunk egy időre a fagyos szélben a felszólalók előtt, miközben beszélgettünk, majd pedig betértünk egy Kossuth téri kávézóba melegedni, ahol a helyszínhez képest egyébként kifejezetten olcsó volt a kávé. Az SZFE-sek igen komolyan beleálltak fenyegetett egyetemüknek a védelmezésébe a parlamenti ellenzék hathatós támogatása által, miközben sajnálatos módon egyáltalán nem foglalkoztak a világunkat fenyegető sokkal komolyabb problémával. Rendkívül fontos volt az egyetem ügye, mint ahogy általában az oktatás és a fiatalság ügye a legfontosabbak közé tartozik egy országban -

lévén, hogy a jövő generációjáról beszélünk, akikre támaszkodhatnak majd a későbbi magatehetetlen idősek, akik alapvetően az országban akarnának maradni, hogyha egy mód van rá, és építenék azt -, de hogy egy globális járványhelyzetnek nevezett világállapotban, amikor éppen a valaha volt legnagyobb mértékű

metamorfózis megy végbe az egész világon egy járványhelyzet nevet viselő trójai falónak a gyomrában, mindenki számára jól láthatóan, aki egy kicsit is tovább lát az orránál, és ne tűnjön ez föl értelmiségiként, egyébként egyedüli népként egész Európában, az számomra egy olyan jelenség, amelyet nem tudok egyéb mással magyarázni, mint azzal, hogy esetleg hiba kerülhetett a mátrixba. Ugyanis azokat a földi jelenségeket, melyekre nem létezik észszerű magyarázat, ezzel a megnevezéssel szokták jellemezni. Egyszer egy internetes vita során megjegyezte valaki nagy gúnyosan, (a gyanúm szerint egy beépített troll)m hogy nem látom a fiatalokat! És valóban, számos tüntetésen, amelyen részt vettem, én voltam a legfiatalabb az összes jelenlévő közül, ami egyszerre töltött el jóérzéssel és valami iszonyatos mély csalódással is, mert nem így képzeltem el a társadalomnak a mechanizmusát. Egészséges kép élt bennem, a fiatalos lüktetésnek a szabad levegőért való igénye, amely az első vaskos, taposó jellegű intézkedésre ösztönösen felszisszen, és a fiatalos hevülettől hajtva azt teszi, amit a fiatalság legbensőbb lényege megkövetel tőle: lázad, és hangosan véleményt nyilvánít. Igen, voltam olyan naiv, hogy hittem ebben. De hogy miért, amikor már Márai Sándor is megírta a múlt évszázad negyvenes éveiben, hogy a mostani fiatalság helyett neki kell lázadnia, ahelyett, hogy mondjuk már kényelmes mamuszkába bújna otthon és köntösbe, amihez igazán volna hangulata. A fiatalság ekkor, és a korábbi években már csak akkor képviselte magát nagy számban egy-egy tüntetésen, amikor az ellenzéki pártok utcára hívták őket a facebook nevű közegen keresztül, mintha egyfajta trendet 27

követnének, amikor is a trendet egyébként követni igyekvő ellenzéki politikusok szavára ugranak. Kellett a politikus mindenképp, a hitelesség bálványa, aki majd aztán másnap, vagy hétfőn reggel besétál a parlamentbe luxusautójából kiszállva, és képviseli őket ott.

November

Egészen novemberig semmi szigorítást nem eszközöltek a magyar illetékesek, és a világ más országaiban is egy időre stagnálni látszottak az állapotok. Október vége fele már beindulni látszottak az események -

mindaz, amiről mások úgy hitték, hogy részemről csak vizionálás és képzelgés, körvonalazódni látszott: a második hullám, amelyet már májusban belengettek, egyre jobban rátelepedni látszott a környező Európai országokra - legalábbis a közmédia ezt állította -, és ennek megfelelően elkezdték bevezetni az újabb szigorításokat. Ausztriában november elején eszközöltek jelentős mértékű szigorításokat, ismét lezárták a határokat, bezártak a boltok, bevezették az éjszakai kijárási tilalmat, és az iskolákat, óvodákat is mind bezárták. Sejteni lehetett, hogy Magyarországra is hasonló sors vár heteken belül, különösen azután, miután a miniszterelnök direktben ki is nyilatkoztatta, hogy egy az egyben Ausztriát tervezik másolni. Természetesen csak bizonyos tekintetben, ugyanis a munka nélkül maradó vállalkozások és állampolgárok anyagi támogatását egyáltalán nem tervezte, mint ahogy az első hullám idején se, nem úgy, mint ahogy azt tette Sebastian Kurz osztrák kancellár. Végül aztán így is történt, legkésőbb november közepére minden bezárt, és bevezették az országban az éjszakai kijárási tilalmat.

Sötét, borongós, eseménytelen hetek következtek. Időközben kezdetét vette nekem az egyetem, az oktatásba sikertelenül igyekeztem bekapcsolódni, miután azzal a bizonyos kóddal nem tudtam belépni az oktatás és a vizsgák színhelyéül kitűzött internetes felületre, amit még a nyár elején megadtak nekem, amivel akkor még működött a belépés. Eltelt egy kevés idő, amíg nehézkesen rászántam magam, hogy levelet írjak az egyetemi titkárságnak és a segítségüket kértem, mire azt a választ kaptam, hogy mivel nem fizettem ki az első negyedévet - merthogy nem fizettem ki -, így utána kell nézniük az adminisztrációs listában az illetékesek által a pénzügyi helyzetemnek, pontos összeget csakis ők tudnak egyedül mondani, és 28

hogy ez a protokoll legalább egy hónap. Így keresztet vethettem arra a félévemre, ez már teljesen világos volt.

November vége fele egy napon, amikor délelőtt sokáig aludtam - mert aznap éppen megtehettem, és mert igen nyomasztó, hideg és felhős idő volt -, egyszer csak arra ébredtem, hogy veszettül köhögök, kapkodom a levegőt. Végül vér röpködött ki a számból, vért köhögtem. Ijesztő, de rövid jelenet volt, nem sokkal ezután visszaaludtam. Határozottan éreztem, hogy van valami a levegőben, ami nem az emberek javát szolgálja.

Hogy pontosan mi volt ez, azt nem tudtam, mindenesetre odakint a lakóhelyem környékén olykor megütötte az orromat valamiféle erős gázszag.

December, karácsonyi szezon

Voltak, akik abban a hitben éltek, hogy decemberre fel fogják oldani a korlátozásokat, mert - mint ahogy nyáron is szükség volt a rengeteg nyaralóra a kassza miatt a nyaralószezonban, úgy télen meg a karácsonyiszezonban lesz szükség az emberek pénzére, hiszen ami a nyárnak a Balaton, az a télnek a karácsony - az ünnepek idején várható hatalmas bevételektől a hatalmas multikat nem hagyják elesni, hiszen ez lenne a politika érdeke is elviekben. Legalábbis sokan ebből indultak ki, de tévedniük kellett. A november közepén életbe léptetett korlátozások hivatalosan ugyan december tizedikéig tartottak, erre alapozva prognosztizálta sok kereskedő nagy optimistán, hogy rövidesen újból kinyitnak, ám a környező

országok helyzetét, és a nagyvilág sorsát elnézve a józanabb gondolkodásúak már biztosra vehették, hogy nyitásról szó sem lehet még egy jó ideig, és hogy ezek még csak most fognak belejönni a játékba. Szerényen és visszafogottan telt el a karácsonyi készülődés és vásárlás, sokak szerint méltatlanul egy igazi jó karácsonyi szezonhoz képest, ám ugyanakkor egyesek szerint meg éppen, hogy arról kellene szólnia a szeretet és megbocsátás ünnepének alapvetően, mint amit ekkor tapasztalhattunk, a csendről és nyugalomról, nem pedig a ringy-rongyrázásról meg a mindennek nagy feneket való kerítésről, a felszínességről és csiricsáré külsőségekről. Huszonegyedikén este, amikor is a lakhelyemhez közeli edzőparkban edzettem elaléltan és semmivel sem törődve, egy autót láttam terjedelmes kerek lámpafénnyel közeledni hozzám. Csak 29

polgárőrök, gondoltam, akik ugye nem rendőrök, és mindössze ijesztgetnek a jelenlétükkel, akik időnként keresztül szoktak vonulni a Vérmezőn. Nem foglalkoztam a közeledő autóval, gondoltam, majd elvonul tovább. Ám az autó egyre csak közeledett és közeledett, egyre nagyobb, fenyegető körökké terebélyesedtek a világító lámpái, míg végül megláttam a rendőrség jólismert színezetét az oldalán, és magát a rendőrség feliratot. Akkor már elkezdtem kereket oldani, nem túl gyorsan, éppen, hogy kényelmesen cammogva, hátha esetleg majd azt hiszik, hogy kutyát sétáltatok, csak éppen a házikedvenc éppen elkóborolt kicsit messzebb tőlem, bele valahová az emberi szem számára nemlátható vaksötét tartományba. Végül behajtott a rendőrautó az edzőparkba, ropogtak kerekei alatt a kavicsok, én pedig éppen elhagytam volna már a parkot, amikor megállt mellettem, és kihajolt a vezetőülés ablakán a rendőr, miközben már kapcsolta ki a biztonságiövét, és nyitotta ki az ajtót, és felszólított, hogy igazoljam magam. Eleget tettem a felszólításnak, majd számonkérően megkérdezte ő, hogy mit keresek kijárási tilalom idején a Vérmezőn, és megérdeklődte, hogy esetleg birtokomban van-e olyan papír, amellyel igazolhatom kint tartózkodásom jogosultságát. Úgy beszélt velem, mintha egy bűnöző lennék, egy tolvaj, akit éppen tetten ért. Nagyon furcsa és hülye helyzet volt, egy pillanatig még én éreztem kellemetlenül magamat helyettük. Minden olyan következetlen volt, hogyha visszaemlékszek az egész évre, tavasszal még indokoltnak tartották lezárni az edzőparkokat, a második hullám időszakában pedig már nem. Tavasszal még szükségesnek találták elszeparálni a busz, - és villamosvezetőknek a fülkéjét méterekre az utasoktól, a második hullám idejében pedig már nem. Tavasszal még indokoltnak találták vásárlási idősávokat felállítani és bevezetni külön a hatvanöt év felettiek és alattiak részére, a második hullám idején már nem. Kicsit olyan érzésem volt, amikor mindezzel szembesültem a második hullám idején, minthogyha a döntéshozók belefáradtak volna már ebbe az egészbe, legalábbis annyira mindenképpen, hogy ne figyeljenek a részletekre, és egyébként is félvállról vették az egészet.

Huszonnegyedikén este, miután becsomagoltam a vásárolt karácsonyi ajándékokat, taxiba ültem, és elindultam a szüleimhez. Ugyan nekem semmi bajom nem volt a csendes karácsonyi szezonnal, mégis az egész út alatt, ahogy bámultam ki a nyirkos sötétbe az általam jólismert útvonalon, ismeretlen szomorúság borult rám. Addig még csak a szomorúságnak csak azt a válfaját ismertem, amely akármekkora is volt, a végén mégis ott lobogott valamiféle reményteljes fény, valami, ami a legmélyebb állapotomból is húzott előrefele. Ez most nem így volt, betokosodott és állandó depresszív hangulat ült meg a lelkemben, amely egyébként nem befolyásolt sok mindent. A taxissal, egy látszólag már sok mindent megélt szerény, szemüveges szenvtelen öregúrral a majd félórás út alatt eleinte a szükséges megbeszélnivalókon, és az útvonalon kívül szinte semmit nem beszéltem, egyszer csak sóhajtozva elkezdett a világtörténésekről beszélni. Nem tűnt konteósnak, sem pedig egy technikailag meg semmilyen más területen agyonművelt embernek, egy egyszerű öregember volt józan paraszti ésszel megáldva. Amikor elkezdtem finomkodva találgatni, hogy mégis mi lehet az oka, amiért oda jutott a világ, ahova, nem beszélve Bill Gates-ről meg a 30

mikrocsipekről még véletlenül sem, nagyon egyszerűen csak annyit mondott: „Szerintem túl sokan felgyűltünk már az elit számára. És mivel háborúzni már nem háborúznak bombákkal és puskákkal, ezért hát megoldják így okosban”. És ennyi az egész.

A karácsony a szüleim körében érezhetően valami üresség hiányától kongott. Talán a jól megszokott idillnek a hiánya volt ez, amely a világból hiányzott, az a mindent átölelő biztonság, amely születésem óta elringatott, de mondhatni már a szüleimet is elringatta a születésük óta, mint valami mindennek alapzataként funkcionáló bölcső. Nem hittünk a háborúban és a szerencsétlenségen, mint sorsszerűségben, egyszerűen sikeresen elhitette velünk a végső emberi kímélet meg az idő, hogy a világ és az emberiség már minden létező leckéből tanult jóformán, és nem ismétlődhetnek meg a legszörnyűségesebb dolgok soha többet. Talán kisebb perpatvarok és összetűzések igen, azok továbbra is előfordulhatnak, mint amik egy család esetében a mindennapok kitevői, de hogy állandó konstans készenlétben és baljós félelemben kelljen élni a jövőtől valaha a mi életünkben, azt nem hittük el. Hogy aztán ez átok volt-e, vagy áldás, azt nem tudom megválaszolni, valószínűleg ez mindössze csak nézőpont kérdése. Kétségtelenül nagyszerű dolog így élni, ebben a langyos bizonyosságban, csakhogy amikor körül vagy véve egy elpuhult és elkényelmesedett emberiséggel, olyankor derült égből villámcsapásként érhet az, hogy korlátozni szándékoznak a legalapvetőbb jogokban. Valahol mindig is éreztünk az utóbbi években szükséget egyébként abból a bizonyos állandósulni látszott világkörüli melegségből, ami a karácsony előtti időszakokban különösképpen megmutatkozott, egy spontán és teljesen oktalan szeretetteljes pillantás, egy buszsofőr szájából elhangzó kellemes ünnepeket, vagy egy anyukának a kezében egy hajléktalankézbe vándorló ruha, vagy melegleves képében mutatkozott meg, mert a család belülről önmagában már képtelen volt fenntartani azt a feltétlen és állandó szeretettejes hőfokot, mint egykor. Hogy ez az egyféle elhidegülés a testvérem disszidálása okán volt-e így, vagy mert olyan utakra léptem, amely nem különösebben töltötte el büszkeséggel az ősöket, vagy mindkettő, azt nem tudom, de nem is érdekes tulajdonképpen. Szenteste, amikor átmentünk a nagyszülőkhöz, először fordult elő, hogy külön megvártuk a nagybátyámék családjának az elmenetelét, egyfajta prevencióképpen, hiszen így tartózkodtunk egyidőben hatan a házban, egyébként pedig tízen lettünk volna a teljes rokonsággal együtt. Először fordult elő, hogy maszkokban foglalt helyet a vendégszobában az anyám és az öcsém, miközben végig annak a biztos tudatában voltak, hogy rejtőzködésükkel akár életeket is menthetnek. Huszonötödikén este szó esett köztem és a szüleim közt a 31

vírushelyzetről, és az egész anyagias világképükről szemben az én szellemi világképemmel szemben, amely beszélgetés egészen egy kisebb vitáig fajult. Ettől természetesen nem éreztem jól magam valahol, valahol pedig igen, mert szükségszerűnek éreztem ezt a nézetkülönböztetést ahhoz, hogy megértessek legfőképp materialista apámmal néhány dolgot. Teljesen feleslegesen, teszem hozzá, mivel amellett, hogy rendkívül, szinte gyermekien kíváncsi, öregembereket megszégyenítő módon betokosodott nézőpontú, rendkívül merev ember, és ilyen tekintetben a paradoxonok embere. Anyám karácsonyra Doktor Sucharit Bhakdi könyvét kapta tőlem, a számomra rendkívül fontos tájékoztatás mellett azon okból is, mert szereti olvasni az éppen aktuális témákról író hírességek könyveit, jóllehet ezt a könyvet számomra egy kissé érthetetlen módon úgy kerülgette, mint luxusfeleség az aluljárókat. Huszonötödikén este végül hazatelepedtem otthomom meghitt magányos nyugalmába. A szilveszterre nagy erőkkel készült a rendőrség, mert ugyan az éjszakai kijárási tilalmat nem oldották fel karácsony után még egyszer, de a hatalom biztosnak érezte azt, hogy az emberek el fogják özönleni az utcákat az ilyenkor felgyűlő, tombolásra vágyó tradíciók okán, mint ahogy tették azt Európa legtöbb országában ekkor, fittyet hányva minden mesterkélt, egymást szétválasztani hivatott szabályra, és boldogan, egymással táncolva ünnepelt mindenki. A magyar nem érzett magában affinitást ehhez, amin nem csak az ugrásra kész rendőrök, de még jómagam is meglepődtem, mert szinte teljesen biztos voltam abban, hogy ha valamikor, akkor majd szilveszter éjszakáján tombol a magyar, és hogyha nem engedik bulizni a diszkókban, akkor majd bulizik az utcán, és kiéli magát a közelharcokban.

Sétáltam egyet a városban a tilalom ellenére az esti levegőn a belvárosban nemsokkal éjfél előtt.

Mérsékelten hideg volt, és félhold kacsintott ki a szaggatott felhők közül. Nemsokkal éjfél után egy kevés csalódással a szívemben hazamentem. Ez volt életem első szilvesztere, amikor éjfélkor nem hallottam sehol petárdadurrogásokat, visszaszámlálást, koccintást és himnuszéneket. Hogy ünneplik, amiért megtett egy kört a Föld a pályája körül? Igen, tudom, hogy bizarr és teljesen felesleges dolog, de a tradíció és megszokás nagy úr, és hiányzott. Amit viszont nem tudott elvenni a kovid, az a jól ismert Bud Spencer és Terence Hill páros volt.

A síszezont Ausztriában lefújták, kezdett úgy kinézni a dolog, hogy már egyáltalán nem igyekszik feloldásokat eszközölni semmilyen hatalom se a nagy pénzeket hozó turisztikai eseményeket illetően se.

Amikor már február végén az egyre jobban erőre kapó napfénnyel párhuzamosan az emberi lelkekben is megindult valami megújulást érlelő folyamat, és mert nem volt éppenséggel túl sok szörnyű történés a közelmúltban, mindenki azt várta, hogy lassacskán újraindul az élet, amire kommunikáció tekintetében Magyarország Kormánya is felkészült, mindenütt látni lehetett ugyanis a terjedelmes táblákon virító gigantikus feliratot: ÚJRAINDÍTJUK A GAZDASÁGOT! Csakúgy, mint amit oly sokszor láthatott a magyar az 32

elmúlt tizenegy év során plakátokon, ám ezúttal már sokan kétségbe vonták e szavaknak pozitív végkimenetelét. Nyilvánvalóan a politikusok valamit tudhatnak, gondoltam, ám hogyha történetesen azt vélik tudni, hogy nem lesz semmilyen újra-nyitás, az emberek kábítása érdekében megérheti nekik még úgy is beígérni a gazdaság újraindítását. Hiszen mit veszíthetnek vele, a pénzen kívül? Amely pénz az adófizető

állampolgároktól származik ugyebár? Semmit az égvilágon. Baljós sejtésem beigazolódott, miután egy kissé eltunyult az egész világ a megszokott konstans állandóságban, összeszedték magukat valahol odafent a fellegekben, és mindenféle új, brazil, brit és afrikai elszabadult vírustörzsekkel hozták rá a frászt az emberiségre, egyszóval mindent megtettek azért, hogy ne szabadulhasson fel az emberiség, hiszen nem azért mentek el addig, ameddig, hogy egyszer csak úgy elengedjék a gyeplőt. Én csak azon csodálkoztam egyedül, hogy addig kivártak, ameddig. Jómagam tavaly nyár óta fontolgatok egy precedensértékű pert az állammal szemben önmagában azért, mert korlátoz a legalapvetőbb emberi jogaimban, de úgy tűnik, hogy erre mostanában nem kerülhet sor. Talán egy Nürnberg kettő fog kelleni ehhez, hiszen a világháborús borzalmakra sem lehetett azonnal gyógyírt kapni, arra türelmesen várnia kellett a túlélőknek, hogy aztán az életük végéig kapják alanyi jogon az őket megillető anyagi hasznot. Rengeteg pénzről van itt most szó, ismerek olyan vállalkozót, aki napi ötvenezer forinttól esik el a korlátozások miatt, és tömegével vannak vállalkozók, akik teljes joggal perelhetnék az államot. Egy Amerikában élő barátomtól, Csabától tudom, hogy ott, a tengerentúlon sor került olyan perekre is, ahol a lezárások és különféle jogtiprásokból fakadó depresszió okán pereltek, és kivétel nélkül mindegyik felperes megnyerte a pert, akik forintban mérve több milliós kártérítéshez jutottak. Persze, az Amerika, mint tudjuk… ismerjük már a mikrós macska esetét is, viszont, ha nem is gondolom azt, hogy itt nálunk depresszióval milliókhoz lehetne is hozzájutni, de vállalkozó családfenntartók tönkremenéséért nem létezik, hogy nem lehet jogorvoslathoz folyamodni! És egyébként a depressziót is milliókra lehetne váltani, lehetne itt Amerikát csinálni, mindössze csak egy hatalmas társadalmi rétegnek kellene akarnia ezt… Hiszen ott, a tengerentúlon sem ajándékba kapták még annak idején a legalapvetőbb emberi jogokhoz kényszeresen ragaszkodó bíróságok intézményeit, hanem megküzdöttek értük.

Március végén „ünnepeltük” apám hatvanötödik születésnapját videóhívásban, amely hívásban velem együtt nyolcan vettünk részt, de hogyha beleszámoljuk az idősebb unokabátyám hitvesének a kislányát is, akkor kilencen. Amint bekapcsolódtam a beszélgetésbe, már önmagában azon tény okán, merthogy éppen az utcán tartózkodtam, tehát az otthon melege helyett egy villamosmegállóban maszkkal az arcomon, egyfajta kívülállónak tűntem mindenki szemében. Mindenki más az estére végre felszabadult csupasz és munkától elgyötört arcával jelentkezett, és vihogtak, különösen öcsém mesterkélt és rosszindulatú kacarászásának, mint valami zenekar kezdőhangjának hivatalos indítójára. Éppen mindenki a vakcinákról beszélt egymással azonos hullámhosszon, mivel annyira a köztudatban volt a téma, hogy ott lehetett látni 33

lebegni a levegőben, csak ki kellett nyújtania az embernek a kezét érte. Anyám megkérdezte az Orsit, hogy végül mikor kell mennie az első oltásra, mire ő azt mondta, hogy két hét múlva, és hogy amúgy nem menne még el, hogyha nem hívták volna soron kívül, majd felemelte a kislányát, megpuszilta, és azt mondta neki édes, mézes-mázas hangon, mint ahogy kisgyerekkel beszél az ember: „Amint lehet, téged is viszünk oltani, igaz, életke?” Ezután apámat kérdezték az oltás felől, aki azt felelte, hogy az ő számára a szputnyikot tartogatják, amely éppen a legmegbízhatóbbnak tűnik, és elmesélte, hogy már éppen, hogy nyugdíjas kora okán megérdeklődték tőle, hogy vajon el tud-e menni oltakozni, vagy menjenek el érte? Teljesen úgy éreztem magam, mintha egy szekta kellős közepébe csöppentem volna bele, amelynek tagjai mind beavatottak és arrogánsak, mint akik várnak egyfajta fecskendőben eljövendő megváltásra. A felelőtlen anyukának, Orsikának a megnyilatkozása a levegőbe feltartott kétéves kisgyermekkel teljesen kivágta a biztosítékot nálam, és rövidesen kiléptem a videóbeszélgetésből.

Egyedül annak örülök, már hogyha lehet az ilyesmit örömnek nevezni, hogy végül nem tették kötelezővé az oltást, mivel a 2020 végén életbe lépett új szabályok elméletileg ezt is lehetővé készültek tenni, amennyiben olyan betegnek vélnek valakit, hogy azzal az illetékesek álláspontja szerint veszélyeztetné a társadalom tagjait.

Ha még csak érdekfeszítő volna azt látni, ahogy omlik majd össze bizonyos hatalmasságoknak a felépített terve, mint valami kártyavár… de ez minden valószínűség szerint sokkal több lesz, mint pusztán érdekfeszítő, ijesztő lesz – legalábbis egy ijedős ember számára, aki még nem tanulta meg az élettől azt, hogy igazán nincs mit veszteni sohase – amint sarokba szorított kutyaként szó szerint bármire hajlandóak lesznek, csak hogy markukban tartsák a magukhoz ragadott hatalmat, és igazolják azt az oly sokszor elpuffogtatott kijelentéseiket, miszerint veszedelmes járvány van. Mert az emberek, a juhász és a farkas meséjéhez hasonlatosan, aki háromszor is lóvá tette a közeli embereket farkast kiáltva, majd, amikor ténylegesen megjelent a farkas, már senki nem hitt neki és senki nem szaladt a segítségére, kezdik a járvány kifejezést komolytalan politikai fogásként értékelni, ami odáig fog elvezetni, hogy soha nem fogják már igazán komolyan venni az ezzel való fenyegetést, még egy esetleges valós járvány idején sem.

34

Most pedig következzen rengeteg tömörebb, személyes élményeket egy kissé háttérbe szorító, részletes, ámde pontosságra törekvő és nemkülönösebben száraz írás, melyeket innen-onnan, magyar és külföldi egészségügyi dolgozók, betegápolók, nővérek és orvosok beszámolói, valamint koronavíruson átesett betegek beszámolói alapján írtam össze. Írásaimhoz felhasználtam a témában kutató tudósoknak a munkáit is, törekedve a lehető legmélyebben elmélyülni azokban és a lehető legjobban megérteni azokat, úgymint Doktor Luc Montaigner, vagy éppen a néhány hónapja az egészségügyi maffia által meggyilkoltatott Professzor Garjarev munkáit illetően is.

A betegség magas lázzal járt, amit sokan nem éltek túl. Egy hónap leforgása alatt több tízezer ember halt meg ebben a betegségben egész Kínában. Utazás által átvitték a betegséget bizonyos kínai turistacsoportok mindenhova szerte a világon, és már Európába is eljutott, legelőször Olaszországba, ahol sorra haltak meg az emberek, mire végül felütötte a fejét a vírus a sokáig biztonságot élvező Magyarországon is. Nemcsak a tizenegymillió lakosú Vuhan néptelenedett el teljesen, hanem a legtöbb Európai és amerikai, korábban nyüzsgő nagyváros is, mindössze néhány embert lehetett látni lézengedni ezekben a városokban a kihalt utcákon. Az embereknek egy hányada maszkban járta az utcákat, és hogyha nem is pánikolt be mindenki, de a vírus a közbeszéd tárgya volt, és jellemzően csak igen kevesen vették azt teljesen félvállról. Az első

világháború dramatizációja zajlott. Mint ahogy annak idején akképp kezdődött az első világháború, hogy Gavrilo Princip nacionalista szerb diák agyonlőtte a trónörökös Ferenc Ferdinándot és a feleségét. Az első

világháborúnak a spanyolnáthával lett vége, a kibontakozóban lévő bio-háború pedig a Covid-19 nevű

betegséggel vette kezdetét. Az első komoly karanténozásokat Magyarország térségében Szerbia kezdte, ahol rögtön azonkívül, hogy az elnök bezárt mindenkit a lakásaikba, kétmillió embert tervezett bevakcináztatni, miközben migránsokat telepített a helyi lakosság nyakára, a jogszerűen felvonuló büszke természetű szerb népet pedig a rendőreivel agyba-főbe verette, az 5G rendszerrel erőszakosan, ellentmondást nem tűrve letarolta az országot, nagy erőkkel vonulva azzal is a nép ellen, és voltaképpen pontosan ugyanúgy működött, mint a magyar miniszterelnök, a hatalmat a kezéből csak vér árán lehetett elképzelni, hogy elvehetik. A magyar híradókban már ekkor bemondták, hogy mindenképp lesz második hullám, valamint azt is, hogy szakemberek azon dolgoznak, hogy csak a tél után legyen, azonban senki emberfia nem tudta azt elképzelni, hogy ezeknek a bizonyos szakembereknek pontosan mi teszi ki az ilyen jellegű munkáját. A szülők nagyrésze már előre kilátásba helyezte, hogy amennyiben egy második hullámnak köszönhetően még tavasszal se engedik iskolába a diákokat, úgy fel fognak lázadni a rendszer ellen, merthogy a gyerekek nem tanulhatnak és fejlődhetnek huzamosabb ideig iskolán kívül. Programokat, tömegrendezvényeket töröltek el globálisan, még kormányzati szinten is, Budapesten például lefújták az október huszonharmadikára szervezett hatalmas diáktüntetést a rendőrség a koronavírusra hivatkozva, amit persze csak nagyon kevesen vettek komolyan. A hatóságok viszont a külföldről az országba belépőket karanténba helyezte, az iskolákat 35

rendeletekkel bezáratták, aminek ebben a helyzetben nem volt túlzottan nagy jelentősége. Annak már sokkal inkább, hogy a hatalom a helyzetet meglovagolva, a rendkívüli helyzet kihirdetésével kívánta betiltani a tömegek közterületen való gyülekezését, és otthon tartani őket, mintegy az egész országot karanténba záratva, valamint, hogy megszüntetett eleinte csak bizonyos internetes oldalakat, azután pedig elvágta az egész világhálótól az ország népét. Azt a felfedezést tette némi internetes kutakodás után, hogy a Rockefeller Foundation egy nagy tőkével létrehozott egy úgynevezett ID2020 Alliance nevezetű céget, és nem mellesleg Bill, és Melinda Gates alapítványa 2,5 billió dollárral is megtámogatta a projektet. Az ID2020

célul tűzte ki, hogy minden ember számára egyedi digitális azonosítót bocsájt ki. A cég fő célja, hogy kötelező oltásokkal az emberekbe mikrochip implantátumokat juttassanak, fejlett nanorobot technológiával.

Az emberek globális szinten, az egész világon a figyelmüket a koronavírusra fordították és összpontosították, miközben bezárkózva a házaikba rettegtek, nem törődve azzal a klisével, miszerint, hogyha szüntelen el vannak foglalva egy dologgal, ami rettegéssel tölti el őket, azt előbb, vagy utóbb, de megteremtik maguknak. Sokan biztosra vették azt, hogy az egész nem más, mint főpróba, amely a háttérhatalmaknak szolgált arra nézve, hogy hogyan lehet egy járványt elterjeszteni a világban, mennyi idő alatt, hogyan lehet manipulálni a közvéleményt, és ennek milyen gazdasági és egyéb hatása van, és lesz. Számukra ez jobb, mint egy számítógépes szimuláció, mivel az egész élesben megy. A világ országainak régóta nagy problémát jelentett a túlnépesedés, amit hiába próbáltak meg például a föld lakosságának jelentős hányadát képező

Kínában szabályozni a születések rendelet általi visszaszorítása által, az sajnálatos módon a népesség elöregedésével járt. E szerint a nézet szerint a gazdaságilag nem aktív rétegtől kívántak a koronavírus szabadon engedése által megszabadulni, háború nélkül. Ezenfelül a gazdaságot is képesek voltak ezáltal manipulálni a háttérben. Egészen bizonyos volt abban, hogy a víruslaboratórium a háttérhatalom kezében van, és az egész világot sikerült bepánikoltatnia, és kirobbantani ezáltal egy gazdasági világválságot, mivel ez volt a cél, és ehhez szükség volt egy konkrét eszközre. A média hatalmas segítséget nyújtott az emberek bepánikoltatásában. Az embereknek félniük, rettegniük kell valamitől, ami lehet terrorizmus, de lehet vírus is. Vagy, ahogy később a kínai elnök be is ismerte, szaringáz, amely nem volt más, mint nagy illékonyságú idegméreg. Attila nem magától a vírustól tartott, hanem sokkal inkább az általa előidézett világgazdasági válságtól, attól, hogy emberek tömegei, esetleg még ő maga is éhen fog halni, hogyha az embereknek majd az éhségtől legyengül a szervezetük, akkor majd érezni fogják, hogy mit is jelent a vírus fogalma.

Voltaképpen az emberek követelték, hogy fosszák meg őket a szabadságuktól, miután a média segítségével megfélemlítették őket. A vészhelyzet ürügyén széles teret kapott a technológia, törvényesítve az állandóvá vált szociális felügyeleti eszközöket. A fizikai és digitális irányításhoz hozzáadódott a mentális irányítás is. A cenzúra egyre sürgetőbb, az aszimmetria pedig egyre nyilvánvalóbb lett. A világ országainak kormányai munkacsoportokat állítottak fel az álhírek ellen, teljesen összeegyeztethetetlen módon a demokrácia 36

minimális követelményeivel, akárcsak a náci rezsimben, ahol több országban is voltak olyan minisztériumok, amelyek a kulturális kifejezések ellenőrzésére irányultak, a tények és vélemények ellenőrzésére és megsemmisítésére szervek jöttek létre. Nagyon sokan összedugták a fejüket ekkoriban, és azon tanakodtak, hogy vajon hogyan védheti meg magát az emberiség a véleménynyilvánítás szabadsága és az információ pluralizmusa elleni támadástól? l Végső felismerése volt ez a globális háttérhatalomnak, hogy már nincs szükség háborúra a népek feletti uralkodáshoz, egyszerűen ott volt erre a célra a média.

Egy hónap leforgása alatt több tízezer ember halt meg ebben a betegségben egész Kínában. Nemcsak a tizenegymillió lakosú Vuhan néptelenedett el teljesen, hanem a legtöbb Európai és amerikai, korábban nyüzsgő nagyváros is, mindössze néhány embert lehetett látni lézengeni ezekben a városokban a kihalt utcákon. Az embereknek egy bizonyos hányada maszkban járt s kelt az utcákon, és hogyha nem is pánikolt be mindenki, de a vírus a közbeszéd tárgya lett, és jellemzően csak igen kevesen vették azt teljesen félvállról. Az első világháború dramatizációja zajlott. Az első világháborúnak a spanyolnáthával lett vége, a kibontakozóban lévő bio-háború pedig a Covid-19 nevű betegséggel vette kezdetét. Az első komoly karanténozásokat a Kárpát-Medence térségében Szerbia kezdte, ahol rögtön azonkívül, hogy az elnök bezárt mindenkit a lakásaikba, kétmillió embert tervezett bevakcináztatni, miközben migránsokat telepített a helyi lakosság nyakára, a jogszerűen felvonuló büszke természetű szerb népet pedig a rendőreivel agyba-főbe verette, az 5G rendszerrel erőszakosan, ellentmondást nem tűrve letarolta az országot, nagy erőkkel vonulva azzal is a nép ellen. A magyar média már ekkor az emberek tudomására hozta, hogy mindenképp lesz második hullám, valamint azt is, hogy szakemberek azon dolgoznak, hogy ennek ideje majd csak valamikor ősszel érkezzen el, azonban senki emberfia nem tudta azt elképzelni, hogy ezeknek a bizonyos szakembereknek pontosan mi teszi ki az ilyen jellegű munkáját. A szülők nagyrésze már előre kilátásba helyezte, hogy amennyiben egy második hullámnak köszönhetően még tavasszal se engedik iskolába a diákokat, úgy fel fognak lázadni a rendszer ellen, merthogy a gyerekek nem tanulhatnak és fejlődhetnek huzamosabb ideig iskolán kívül. Programokat, tömegrendezvényeket töröltek el globálisan, még kormányzati szinten is, Budapesten például lefújták az október huszonharmadikára szervezett hatalmas diáktüntetést a rendőrség a koronavírusra hivatkozva, amit persze csak nagyon kevesen vettek komolyan. A hatóságok viszont a külföldről az országba belépőket karanténba helyezték, az iskolákat rendeletekkel bezáratták, aminek ebben a helyzetben nem volt túlzottan nagy jelentősége. A hatalom a helyzetet meglovagolva, a rendkívüli helyzet kihirdetésével kívánta betiltani a tömegek közterületen való gyülekezését, és otthon tartani őket, mintegy az egész országot karanténba záratva. Az emberek globális szinten, az egész világon a figyelmüket a koronavírusra fordították és összpontosították, miközben bezárkózva a házaikba rettegtek, 37

nem törődve azzal a klisével, miszerint, hogyha szüntelen el vannak foglalva egy dologgal, ami rettegéssel tölti el őket, azt előbb, vagy utóbb, de megteremtik maguknak.

Ezt a vírust egyébként úgynevezett gazdasági vírusként mutatta be egy bizonyos spirituális anyag. A gazdaságilag nem aktív rétegtől a koronavírus szabadon engedése által kívánnak megszabadulni, háború nélkül. Ezenfelül a gazdaságot is képesek voltak ezáltal manipulálni a háttérben. A média hatalmas segítséget nyújtott az emberek bepánikoltatásában. Az embereknek félniük, rettegniük kell valamitől, ami lehet terrorizmus, de lehet vírus is. Vagy, ahogy később a kínai elnök be is ismerte, szaringáz, amely nem volt más, mint nagy illékonyságú idegméreg. Az előrelátóbbak már ekkor sem annyira a vírustól tartottak, hanem sokkal inkább az általa előidézett világgazdasági válságtól, attól, hogy emberek tömegei, esetleg még ő maga is éhen fog halni, attól, hogy esetleg az embereknek majd az éhségtől legyengül a szervezetük, és akkor majd érezni fogják, hogy mit is jelent a vírus fogalma. Voltaképpen az emberek követelték, hogy fosszák meg őket a szabadságuktól, miután a média segítségével megfélemlítették őket. A vészhelyzet ürügyén széles teret kapott a technológia, törvényesítve az állandóvá vált szociális felügyeleti eszközöket. A fizikai és digitális irányításhoz hozzáadódott a mentális irányítás is. A cenzúra egyre sürgetőbb, az aszimmetria pedig egyre nyilvánvalóbb lett. A világ országainak kormányai munkacsoportokat állítottak fel az általuk megítélt álhírek ellen, teljesen összeegyeztethetetlen módon a demokrácia minimális követelményeivel, akárcsak a náci rezsimben, ahol több országban is voltak olyan minisztériumok, amelyek a kulturális kifejezések ellenőrzésére irányultak, a tények és vélemények ellenőrzésére és megsemmisítésére szervek jöttek létre. Nagyon sokan összedugták a fejüket ekkoriban, és azon tanakodtak, hogy vajon hogyan védheti meg magát az emberiség a véleménynyilvánítás szabadsága és az információ pluralizmusa elleni támadástól? l Végső felismerése volt ez a globális háttérhatalomnak, hogy már nincs szükség háborúra a népek feletti uralkodáshoz, egyszerűen ott volt erre a célra a média. A koronavírus pontosan olyan volt, mint a terrorizmus, ürügyként használható volt bármilyen intézkedésre, mint ahogy használták is ürügyként egyes magyar politikusok, különösképpen kisebb települések polgármesterei, hiszen kiváló, és soha vissza nem térő alkalmat láttak a rendkívüli helyzetben, így a saját kezükbe vették településeik irányítását, a képviselőtestületeik mellőzésével hoztak alapvetően lényeges döntéseket: költségvetést fogadtak el egyszemélyben, képviselői tiszteletdíjakat függesztettek fel. Számukra erről szólt igaziból a vészhelyzet, amely az ők, egy egész életre szóló meggazdagodásukat segítette elő. Az orvosbárók mellett ellepték a rendszert az imádkozó sáskák, akik Jézusra hivatkozva loptak és romboltak. Az emberek eleinte csak Olaszországban sorba vették ki a bankból a pénzüket eleinte, akik ki tudták, mivel, aki kivette a pénzét a bankból, az azért tette, mert más kárán tanult, olyanokén, akiknek a bankautomata nem akaródzott pénzt 38

kivetni keskeny nyílásából a részükre, és ilyen pórul járt igencsak jelentős számban fordult elő. Akadtak olyanok, akik kis falukba költöztek, hogy megpróbálkozzanak kivonni magukat mindenféle nyilvántartásból, és önálló, önellátó módon létezzenek, de legalábbis minimalizálják a hivatalos szervekkel és tömegekkel való érintkezést.

A következő írást olvastam egy blogon, amelyben sok igazságot találtam, ámde meglehetősen hiányosnak tűnt számomra a blogoló tudása a történéseket illetően: „Én azt mondom, hogyha a gazdagok nem akarnak kihalni, akkor vissza kell juttatniuk valamit, mert ahogy anyám mondta mindig, hogyha a szegény nem szarik, akkor a gazdag nem eszik. A világ nem fog a gazdagok pénze nélkül működni. A koronavírus révén visszavehetjük a modern rabszolgatartóktól mindazt, amit elvettek és amit el akarnak venni. Itt az ideje, hogy most mi éljünk a gazdagok nyakán! A világ lelassult, elnémult. Az emberek lehetőséget kaptak ebben a csendben önmagukba nézni úgy igazán és mélyen. Családok lettek összezárva, ébresztőképpen, hogy épp ideje csak egymásra figyelni. Munka nem volt, pénz nem volt, a pazarló életmód megszűnt létezni.

Lelassulva ki könnyebben észrevette, hogy mi a valódi érték az életben, hogy mi a valóság és mi az illúzió, hogyan élt eddig, s mi az, amire szíve legmélyén vágyik, ki nem. Az emberek ráeszméltek arra, hogy hiábavaló az állandó rohanás. A lélek próbája volt ez a nehéznek tűnő időszak, amikor is eldőlt, ki merre folytatta az útját, elsüllyedve a félelem homályától, vagy felülemelkedve a szeretet által? Egyik napról a másikra ürültek ki a főváros közterei és utcái, világháborús és háború utáni lezüllött állapotú településhangulat nehezedett rá erre a nihili képre, borzadályos, bizonytalan jelent és jövőképet vázolva fel az emberi szemek előtt. Ezek a terek néma mementóként funkcionáltak ezekben az időkben. De csak azok a terek és utcák álltak üresen, ahová a zendülő népség nem özönlött be, amint megjelentek valahol, a nihilnek nyoma sem maradt, majd, amikor később elmentek ismét átadták a helyük a beteg állapotok néma elárulójának, a halálfélelemtől sikoltozó csendnek. A hatalomhoz közeli ultracsoportok fosztogattak eközben, amit idővel már a rendőrség és a katonaság sem igyekezett megakadályozni. A boltokban hamar elfogytak az olyan alapvető élelmiszerek, mint a tojás, só és liszt, a gyógyszertárakban pedig a szájmaszkok, melyeket horror áron mértek, de az élelmiszerek ára is jelentősen megugrott. Hogyha volt valami pozitív hozadéka a vírusnak, amely lehetett akár biológiai fegyver is, mindenesetre Attila erről teljes mértékben meg volt győződve, mint ahogy arról is, hogy a világjárvány egy kísérlet volt arra, hogy eltakarják a pénzügyi világcrach megindulását, akkor ezek mind azok voltak sokak szemében. Bizonytalanság és félelem uralkodott a legtöbb emberben, amelyet, mint leghatékonyabb pszichológiai fegyvert alkalmaztak az emberiség ellen.