A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Suzanne Redfearn: In an Instant
Published by Lake Union Publishing, Seattle

Text copyright © 2020 by Suzanne Redfearn
This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

Hungarian translation © Varga Bálint, 2021
Borítókép © Baac3nes / GettyImages

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
Olvasószerkesztő Varga Anita
Borítóterv Féder Márta
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 433 933 5

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Halle-nek

PROLÓGUS

Mrs. Kaminski már azelőtt tudta, hogy megtörtént volna.

Már azelőtt.

Addig a napig mind azt hittük, hogy Mrs. Kaminski csupán egy ijesztő, neurotikus és paranoiás anya. A háta mögött csak főnéninek hívtuk, és sajnáltuk Mót, amiért ilyen fóbiás-mániás anyával kellett együtt élnie. Az nem fedte a valóságot, hogy Mrs. Kaminski óvta a lányát. Szülinapi partik és uszodák szóba sem jöhettek, hacsak nem volt életmentő a helyszínen, valamint Mrs. Kaminski is jelen lehetett – egy negyvenvalahány éves árnyék, amely a víz mellett vagy a homokban kísértette és őrizte az élénk tizenkét éveseket. Disneyland – ugyan, az kizárt. Mrs. Kaminski apró, halk szavú nő volt, alig egy-hatvan magas, mindig kedvesen mosolygott, és rendkívül udvariasan viselkedett, és nehéz volt elhinni, hogy ilyen kérlelhetetlenül vigyázta Mót.

Titokban azon tanakodtunk, miféle trauma érhette Mrs. Kaminskit fiatalabb korában, amitől ilyen lett, de Mo azt mondta, hogy nem erről volt szó. Mo nagylelkűen kezelte az anyját, jóval több türelemmel, mint amivel mi viszonyultunk volna az anyánkhoz, ha úgy vigyáz ránk, ahogy Mrs. Kaminski vigyázott Móra.

A hatodikos tudományos tábornál váltott Mrs. Kaminski elhatározása gránitszilárdságúról acélkeménységűre: egy kicsivel engedékenyebb volt, de csak egy kicsivel. A kirándulásra minden hatodikos elment, Mo kivételével. A tanár felhívta Mrs. Kaminskit, aztán az igazgatót, aztán az anyámat. Végül az anyámnak sikerült meggyőznie. Az apám lesz Mo pesztonkája, személyesen fog vigyázni rá. Talán azért ment bele, mert hitt az anyámnak, vagy talán azért, mert megbízott az apámban, esetleg azért, mert rájött, hogy nem tudja örökké vasmarokkal őrizni Mót, vagy mert a tábor annyira fontos volt a tanulmányaink szempontjából. Akármi volt is az oka, Mo akkor végre kirepülhetett anyja védőszárnyai alól.

Azóta Mrs. Kaminski többször ránk bízta a lányát, mely szent bizalmat a szüleim minden alkalommal komoly ígéretekkel támasztottak alá: „Vigyázni fogunk rá”, „Jó kezekben lesz” vagy „Mo olyan, mintha a saját lányunk volna”. Ma gyakran eszembe jutnak ezek az üres frázisok, folyamatosan megkérdőjelezve, hogy ezek a gondolkodás nélkül odavetett klisék mennyire befolyásolták azt, ami történt – vagy, hogy üres tartalmuktól függetlenül is az és úgy történt volna, ami és ahogy történt.

Az évek során engem is többször bíztak Mrs. Kaminski gondjaira, de a szüleim soha nem vártak és kértek garanciát arra, hogy biztonságban leszek. Mo egyke, így velük tartottam a nyaralásokon. Jártam Afrikában, Spanyolországban, Thaiföldön és Alaszkában. A szüleim boldogan és habozás nélkül igent mondtak minden egyes meghívásra, és nem kérték vagy várták el ugyanazokat a biztonságomra vonatkozó ígéreteket Mrs. Kaminskitól, amelyeket ő várt el tőlük, amikor Mo velünk volt. Talán magától értetődőnek vettük, hogy az ígéretek oda-vissza hatályúak. Vagy talán a szüleim a lelkük mélyén pontosan tudták, hogy ezt az ígéretet soha nem lehet betartani, és ennek fényében igencsak fura lett volna, ha nem engednek el Móékkal. Úgy képzelem, hogy a szüleim szerint Mrs. Kaminski félelmei mélyről jövő önreflexióból fakadtak: mintha mindig felkészülten akarta volna várni egy vulkán kitörését, egy földrengést vagy egy hajó elsüllyedését, és tudta, hogy amennyiben ilyen szörnyű választás elé állítaná a sors, akkor a sajátját mentené, mert – jóllehet Móval mintha testvérek lettünk volna – ő nem tekintett annak.

Legelső emlékeim egyike, hogy miként forgatták a szemüket a testvéreim, a barátaim, sőt még én is, amikor Mrs. Kaminski szóba került, mert mi mind bolondnak tartottuk.

Most már senki sem tartja annak.

Mrs. Kaminski tudta. Mielőtt megtörtént volna. És nekem azon jár az eszem: honnét? Próféta lett volna, egy természetfeletti megérzésekkel megáldott látnok? Vagy pont az volt, amit Mo mondott róla, miszerint az anyja racionálisan, alaposan átgondoltan vette fel ezt a védelmező viselkedést, mert tudta, hogy senki sem vigyáz úgy a gyerekére, ahogy a saját szülei; tudta, hogy ha arra kerül a sor, akkor először mindenki a maga gyerekét menti, és csak utána a másét?

Ezeken jár az eszem. Most. Utána.

1

Még egy beszélgetés az arany vagy rózsaszín masniról, és esküszöm, felrobbanok. KIT ÉRDEKEL! Elegem van. Döntsd el. MEGHALOK!!!

Mo üzenete szinte azonnal megérkezett:

Akkor jól mulatsz?

Egy foghúzás is kevésbé fájdalmas. Öt hónapja kell tűrnöm ezt a tortúrát. A tesóm eljegyzésének és leendő házasságának minden egyes apró részletét alaposan és betegesen kiveséztük, és a nagy napig még hátravan három hónap. Ad nauseam. Tessék, ezt a kifejezést sem használják eleget (két szó vagy egy?), pedig pontosan ide passzol: felfordul a gyomrom ettől az egész parádétól.

Péntek van, gyönyörű kék a délutáni ég, tökéletes alkalom, hogy lemenjünk a strandra pancsolni vagy szörfözni, vagy csak lógni a többiekkel. Ehelyett itt ülök egy esküvőiruha-szalonban a földön, hátamat a falnak támasztom, miközben a nővérem bemutatja nekünk – az anyámnak, a nagynénémnek meg nekem, a vonakodó első nyoszolyólánynak – a ruháját. A másik tesóm, Chloe, nincs itt. Alig egy héttel az eljegyzés után bírta megjegyezni, hogy a házasság egy idejétmúlt patriarchális intézmény, ami elnyomja a nőket, mire azonnal kívül találta magát az egész hercehurcán, és engem léptettek a helyére.

Kíváncsi vagyok, hol lehet most. Nyilván Vance-szel van, éppen csókolóznak, vagy kézen fogva járkálnak a belvárosban, és élvezik ezt az őrületesen szép napot. Kis híján felnyögök az irigységtől, és azon tűnődöm, hogy Chloe azt a megjegyzést mennyire véletlenül – vagy szándékosan – tette. Chloe ebből a szempontból briliáns. Tudja, hogyan érje el, amit akar, és nyolc hónap az anyám közvetlen közelében, az esküvőt tervezve, olyasvalami volt, amit nagyon nem akart.

Fanyalgok, amint arra gondolok, mennyire zseniális a végeredmény: a nővéremnek anélkül sikerült kivonnia magát ebből az egészből, hogy kimondta volna, és közben sikerrel tolta át rám Aubrey első nyoszolyólányának a felelősségét. Szinte magam előtt látom Chloét, ahogy vigyorog magában, mert jól tudja, hogy mennyire utálom az ilyen felhajtást, és hogy mennyire meg fog viselni az arcomra erőltetett vidám, támogató mosoly, s ez az egész tök rossz hatással lesz alapvetően derűs, csak-akkor-vegyünk-ruhát-ha-már-tényleg-nincs-tiszta-bugyim attitűdömre.

– Finn, mit gondolsz? – kérdi Aubrey, és nekem fel kell néznem a telefonomról, amin éppen a világ legviccesebb állatmémjei futnak. Egy macska lovagol egy huskyn felemelt manccsal, alatta a felirat: „Kövesd az egeret!”

Pislogok, a vigyor eltűnik az arcomról, helyette, meglepetésemre, gombóc nő a torkomban. Annak ellenére, hogy ki nem állhatom a csipkés, csajos és esküvős dolgokat, egy nagyon is csajos érzés szorítja össze a mellkasomat. Aubrey két hete csak azon rugózik, hogy mennyire, de mennyire tökéletes a ruhája. A részleteket nem voltam hajlandó meghallani – ez szatén, az selyem, ott gyöngyhímzés, amott fodrok, plusz valami drága nyaklánc. De most, ahogy itt áll előttem – a magas sarkúban ténylegesen fölém tornyosul –, elefántcsontszínű szatén, lágy, akár valami folyadék, libben lehetetlenül karcsú derekán, a feltételezhetően nem bizsu nyakláncban apró gyöngyök csillognak és lógnak apró fürtökben, és Aubrey úgy fest, akár egy mesebeli hercegnő, akinél szebbet még nem látott a környék, és egyszerűen megdöbbent a szépsége, sőt talán egy kicsit még féltékeny is vagyok.

Aubrey mögött anyám áll, összecsapja a kezét, Karen néném meg az anyám vállát fogja át. Egymásnak dőlve gyönyörködnek a testvéremben, ugyanolyan hamuszőkére festett hajuk szinte egybeolvad.

– Szép – jegyzem meg, mintha semmiség lenne az egész, és a telefonomra pillantok. Egy fekete kutya pislog, előtte csöpögő, sárga jégkrém, alatta meg a szöveg: Agy lefagy. Mosolygok, és pörgetem a képeket, míg az anyám és Karen néném körbejárják Aubrey-t, minden irányból megcsodálva a ruhát, miközben a testvérem ide-oda perdül.

Karen néném lép mellém.

– Csinálj már egy fotót! – hápogja. – Finn-nel. Kettejükről.

Összerezzenek a gondolattól, hogy Karen néném Facebook-oldala tele lesz olyan röhejes tagekkel, mint Gyönyörűséges menyasszony őrületes nyoszolyólányával: Aubrey és Finn Miller.

– Ki van zárva – ment meg anyám. – A nagy napig ki van zárva. Balszerencsét hoz, ha a menyasszonyról fotót csinálnak az esküvő előtt.

Megnyugodva sóhajtok, és egy kicsit távolabb húzódom Aubrey-tól, attól tartva, hogy a közelségem valahogy beszennyezi. Lemosolyog rám, és hangtalanul formál a szájával egy köszönömöt, majd visszafordul a két káráló tyúkhoz, akik – túllendülvén a ruha csodálatán – azon vitatkoznak, hogy hol és mennyit kellene bevenni vagy kiengedni, felhajtani vagy leengedni.

Érzem az arcomon, hogy elpirulok, és próbálok nyugalmat erőltetni magamra. Aubrey legalább egymilliószor megköszönte, és nem volt valami nagy cucc. A jövendő anyósával alig öt percet beszélgettem, és Mrs. Kinsell szuperül vette az akadályt.

Eleve nem telefonáltam volna, ha Aubrey nem annyira ideges. Szerintem Mrs. Kinsell esküvői ruhája jól hangzott, és még volt is benne valami állati jó, hogy Aubrey lenne a negyedik generáció, aki ezt viseli, „klasszikus vonalakkal, viktoriánus csipke nyaklánccal, hátul szaténgombokkal”. Csakhogy Aubrey szinte könnyek közt idézte ezt a leírást, és mivel az én nyakamba szakadt az első nyoszolyólány összes felelőssége, ezért úgy gondoltam, egy telefont csak megér. Mo szerint különleges tehetségem van az ilyen helyzetek kezeléséhez, lényegre törő vagyok, amin csodálatos módon soha senki nem sértődik meg. Szerintem inkább arról van szó, hogy mások szeretik túlbonyolítani a dolgokat. Ha az ember megmondja, mi a helyzet, akkor azzal nehéz tévedni. Miután Mrs. Kinsell felocsúdott az első meglepetéséből, hamar túl is tette magát rajta. Még azt is bevallotta, hogy akar magának venni egy ruhát az esküvőre.

Mrs. Kinsell nagyjából azzal a lendülettel hívhatta fel Aubrey-t, amivel bontotta a vonalat, mert a tesóm fél órával később rám csörgött, és megállás nélkül hálálkodott. És most itt vagyunk, öt hónappal később, előttünk pörög a ruhájában, mosolyog, és gyönyörködik magában, én pedig nagyon örülök neki, hogy akkor felhívtam Mrs. Kinsellt.

Karen néném a szemem láttára nyúl dupla D méretű mellei alá, és nyomja őket felfelé, így ösztökélvén Aubrey-t, hogy mutasson már egy kicsivel több dekoltázst. Anyám megrázza a fejét, Aubrey bólint, miszerint Bennek semmi kifogása nem lenne ellene, és én ekkor készítek egy fotót róluk, a nevetésük pedig elnyomja a telefon pittyenését.

Lenézek a telefonomra, azok ott hárman nevetnek, arcukon felhőtlen öröm, Aubrey arca a ruhára nevet a tükörből, mellette meg anyám és Karen néném vigyorog. Elküldöm a fotót Mónak ezzel az üzenettel:

Istenien néz ki!

Utána meg egy rakat szívecske és mosolygó fej.

Mo azonnal válaszol:

Ismerd el, hogy a lelked mélyén romantikus vagy. Ha már itt tartunk, hogy döntöttél?

Elfintorodom, csak bámulom a kérdést, talán azt remélem, hogy a fényes pixelek majd valamiféle megvilágosodást adnak – a választ vagy inkább a bátorságot, ami eddig nem volt meg bennem, amióta bevallottam Mónak, hogy Charlie McCoyt terveztem elhívni a táncra. Erre a táncra lányok kérnek fel fiúkat, és tavaly egyedül mentem egy rakat lánnyal, akik túl félénkek, túl büszkék vagy túl rondák voltak ahhoz, hogy elhívjanak magukkal egy fiút. Converse cipőt vettünk fel a ruhánkhoz; felborítottuk a parkett rendjét a röhejes, addig soha nem látott lépéseinkkel és mozdulatainkkal; a bárban tömtük magunkba a csokit, miközben kiröhögtük a többi lányt a fájdalmas magas sarkújukban, amint zavartan mosolyogtak a partnerükre, és vágyakozva nézték a hegyekben álló tiltott kalóriákat, mintha csak kínkamrában lettek volna.

Biztos voltam benne, hogy az idén is ugyanezt a műsort vezetem elő, de ez még azelőtt volt, hogy Charlie megjelent volna az életemben. Olyan volt, mintha a semmiből varázsoltam volna elő. Édes istenem, kérlek, küldj nekem egy magas, dögös, kicsit lökött focistafiút, zöld szemmel. És tadám! Charlie egyszer csak ott volt az év első napjának első óráján a suliban.

– Föld Finn-nek! – Aubrey hozzám vágta a pulcsiját, és ekkor esik csak le, hogy átvette az utcai ruháját, és megyünk kifelé a próbaszobából.

Követem Aubrey-t a boltba. Anyám és Karen néném a pénztárnál beszélget a bolt tulajdonosával, mialatt mi kilépünk az utcára. Aubrey azonnal előveszi a telefonját, hogy felhívja Bent. A boldogságtól gügyögve, nevetgélve mesél neki a ruhájáról, aztán arról, hogy mit visel majd, amikor a szüleivel találkozik. Ezen a hétvégén elrepülnek Ohióba, hogy végre megismerkedjen Ben szüleivel.

– Szeretlek – mondja, és bontja a vonalat.

Manikűrözött ujjával a szája sarkát vakargatja.

– Minden rendben? – kérdezem.

– Ideges vagyok.

Elhúzom az ujját a szájától, mielőtt véresre kaparná.

– Ja, nyilván utálni fognak. Mert teljességgel elviselhetetlen vagy. – A szememet forgatom, ő meg viccesen fintorog rám.

– Legalább nekünk Bennel jó kifogásunk van arra, hogy kimaradjunk apa családerősítő kísérletéből.

– Úgy érted, hogy nem vagytok szomorúak, amiért nem kell három napot egy erdő közepén egy faházban töltenetek tévé, rádió és internet nélkül, hogy a szórakoztatást egyedül a családunk biztosítsa?

– Nem hiszem el, hogy szerinte ez jó ötlet.

– Tudod, milyen apa. Optimista.

– Tévképzetei vannak. Ettől semmi sem fog helyrejönni.

Megvonom a vállam, és elkapom a tekintetemet, remélve, hogy téved, miközben sejtem, hogy igaza van. A dühös hullámok már régen kicsaptak a partra. A szüleim állandó veszekedése; a folyamatos problémák Ozzal, az öcsémmel; Chloe rendszeres lázadása, ami szinte arra van kihegyezve, hogy felcsessze anya agyát; meg az én elcseszéseim. Szerintem manapság több időt töltök Móéknál, mint otthon. Olyanok vagyunk, mint egy vulkán: öt együtt töltött perc múlva már kitörünk. El lehet képzelni, hogy három együtt töltött nap nagyjából olyan lesz, mintha megállás nélkül cukkolnánk a Vezúvot.

– De legalább Mo ott lesz – jegyzi meg Aubrey, aki legalább annyira szereti Mót, mint én.

– És Natalie – teszem hozzá.

– Micsoda? – néz rám Aubrey hirtelen támadt együttérzéssel.

Anyám passzív-agresszív válasza apám agyalágyult tervére az volt, hogy meghívta a hétvégére Karen nénémet, Bob bácsit, meg az őrjítő lányukat, Natalie-t, ami azt jelenti, hogy bármit csinálunk közösen Móval, abban Natalie-nak is részt kell vennie.

– Chloe pedig hozza magával Vance-t – jegyzem meg, feltéve a koronát az egész hibbant elképzelésre. Chloe csak azért hajlandó csatlakozni hozzánk, mert Vance imád snowboardozni, és le van égve. Vance a jelek szerint hajlandó elviselni a családomat egy egész hétvégén, cserébe az ingyensíbérletért és -szállásért. Gyakorlatilag nincs semmi a világon, ami rá tudná venni Chloét arra, hogy egyetlen percet is töltsön az anyám társaságában, nemhogy három egész napot – kivéve a Vance iránt érzett odaadását. Amiben rajta kívül egyikünk sem osztozik. A csávó egy első osztályú meztelencsiga, aki nagyra van a tenisztudásával, és azt hiszi, hogy profi válhat belőle.

– Bakker, úgy látom, eszetlen jól fogjátok érezni magatokat – mondja Aubrey, akinek a leendő apósával és anyósával töltendő hétvégéje percről percre vonzóbbnak tűnik.

Karen néném meg az anyám kilép a boltból, és anyám az új Mercedese felé tartva a slusszkulcsot kinyitja a fehér terepjárót, amelyet alig egy hónapja vett magának a születésnapjára.

– Hadd vezessen Finn – mondja Karen néném ártatlanul, jóllehet a megjegyzése minden, csak nem ártatlan. Apám szerint imád bajt keverni, akár egy kobold; egy apró, ördögi kis teremtmény, ami rendkívül szórakoztatóvá teszi őt, kivéve, ha én kerülök a célkeresztjébe. Gondosan kiszedett szemöldöke feljebb csusszan a homlokán: – Megvan a jogsid, ugye, Finn?

Látom, ahogy anyám egész testében megfeszül az ötlettől, hogy másvalaki vezesse a gyönyörű, új kocsiját.

– Szeretnék életben maradni az esküvőmig – szólal meg Aubrey.

– Biztos vagyok benne, hogy Finn jól vezet – kapja ki Karen néném anyám kezéből a slusszkulcsot.

– Talán majd máskor – feleli anyám, és a kezét nyújtja a kulcsért.

– Ugyan már – jelenti ki Karen néném, elrántja a kezét, majd belém karol, és a kocsi felé indulunk. – Nincs jobb alkalom a mostnál – mosolyog rám cinkosan, és még kacsint is.

Normális esetben imádnám a helyzetet. Kevés dolgot imádok annyira, mint látni anyámat, amint feszeng, és tök büszke vagyok merész és sportos vitézségemre, így aztán pont rám van szabva, hogy a volán mögé bepattanva végigtépjek az utcákon, közben halálra rémítve anyámat és Aubrey-t, Karen néni meg felvillanyozódik.

Egy aprócska problémát leszámítva.

– Ülj már be! – fogja a nyitott kocsiajtót Karen néném.

Nyelek egyet. A rossz szájszaggal és acélidegekkel rendelkező férfi, akitől vezetni tanulok, „pedáldiszlexiának” nevezte el azt az aprócska óriási problémát, hogy hajlamos vagyok összekeverni a gáz- meg a fékpedált. Bármily egyszerűnek tűnik is a probléma, még nem sikerült megoldást találnom rá.

– Még soha nem vezettem ilyen nagy kocsit – mondom. – Szóval talán jobb lenne, ha…

Karen néném közbevág.

– Ugyan már. Megy, mint a karikacsapás. A Mercedesek szinte magukat vezetik. Csüccs – vigyorog rám, akár egy jóllakott macska, láthatóan eltökélt, hogy márpedig ő jól fog szórakozni.

Aubrey beül a hátsó ülésre, anyám meg mellém ül, és beköti magát. Az anyám semmit sem tud az aprócska problémámról. Amikor a szüleim megkérdezték, hogy megy a vezetés, mindig ugyanazt a semlegest választ adtam: – Jól.

– Emlékszem, amikor veled csináltam ugyanezt – néz hátra anyám Aubrey-ra. – Nagyon izgultál. Hetekbe telt, mire hajlandó voltál a környéktől messzebb merészkedni.

– Óvatos voltam – közli Aubrey, és nyelvet ölt anyánkra. – Nagyon helyesen. Soha nem okoztam balesetet, soha nem bírságoltak meg semmiért. Ellentétben veled.

Az anyám elhíresült gyorshajtó: évente legalább kétszer megbüntetik, plusz csak tippelni tudok, hány alkalommal dumálja ki magát a helyszínen.

– Chloe természetesen briliáns volt – folytatja anyám. – Mintha egész életében vezetett volna. Elég volt egyetlen óra a volán mögött, és máris akár az egész országon át tudott volna vezetni.

Viszket a tenyerem, annyira erős bennem a bizonyíthatnék. Ez a hozadéka annak, ha az embernek két nővére van: mindig mindent ők csináltak először, ami azt jelenti, hogy nekem jobbnak kell lennem náluk.

Lepillantok a két pedálra. A jobb oldali vékony és hosszúkás. Jobb, gáz. Bal, fék. Nem egy agyműtét. Az egyikkel megyek. A másikkal megállok. Bárki meg tudja csinálni. Mármint ténylegesen bárki meg tudja csinálni. Az osztálytársaim felének van jogsija, és a legtöbbje egy ökör.

– Finn? – kérdi Karen néném félrehajtott fejjel, láthatóan zavarban a vonakodásom láttán.

Mosolygok, és beszállok a kocsiba, mire Karen néném elégedetten tapsol egyet, majd becsukja az ajtót.

– Rengeteg itt a hely – közli, miközben hátratolom az ülést, mert kell a hely a hosszú lábamnak.

Igazgatom a tükröt meg a kormányt egészen addig, amíg tökéletesen nem állnak. Közben pörög az agyam. Jobb, gáz. Bal, fék. Jobb, megy. Bal, megáll. Komolyan, szedd már össze magad. Tudod te ezt. Jobb. Bal. Megy. Megáll.

– De az is lehet, hogy végelgyengülésben halok meg – jegyzi meg Aubrey.

Hátrapillantok, majd előre. Lábamat óvatosan a fékre teszem, majd megnyomom az indítógombot, mire a motor felmordul. Megint belenézek a visszapillantóba, nehogy valaki mégis mögöttünk legyen, aztán a biztonság kedvéért minden irányba szétnézek.

– Tényleg? – kérdi Aubrey. – A gépünk hajnalban indul. Szerinted elérem?

Anyám felnevet.

– Jól csinálod, Finn – biztat Karen néném, hangjában leheletnyi bűntudattal. Ugyan Karen néném bajkeverő, de közben vajból van a szíve, aki gügyög a kisbabáknak, és fészekből kihullott madarakat ápolgat, amíg fel nem épülnek. Soha nem javasolta volna, hogy vezessek, ha azt gondolja, hogy ez tényleg problémát okoz nekem.

Miután rükvercbe tettem a váltót, kióvatoskodom a parkolóból.

– Jól csinálod – jegyzi meg Karen néném.

– Ezennel Millerék és Karen nagynéni elhagyják a parkolót – jelenti be Aubrey.

Anyám megint kuncog.

Felhajtok a Coast autópályára, és hazafelé haladunk, utca utca után, senki egy szót sem szól, és én tudom, hogy minden szándékom ellenére pontosan tudják, hogy mekkora stressz ez nekem.

Közeledik az első közlekedési lámpa. Piros, mire nagyon odafigyelve – bal, bal, bal – a lábamat a gázpedálról átteszem a fékre.

Puhán megállunk, orromon keresztül kifújom a levegőt, és a legszívesebben megveregetném a vállamat.

A lámpa zöldre vált, mire a lábamat átteszem a fékről a gázra.

Jó pár sarok és két, eseménytelen piros lámpa után már nem olyan görcsösen markolom a kormányt, és lassan megnyugszom. Megy ez nekem. Csak figyelnem kell. Először csináld meg fejben, aztán a gyakorlatban is – pont, mint a sportban.

A többiek is megnyugszanak. Aubrey előrenyúl, hogy bekapcsolja a rádiót, anyám meg felém fordul az ülésben, hogy milyen elfeledett részletre kell emlékeztetnie majd a virágkötőt.

És ekkor történik meg. Anyám éppen a liliomokról beszél, hogy mennyire nincs virágporuk, mire a kocsik mögöttünk dudálni kezdenek, amitől megijedek, a szívem ugrik egyet, amitől a lábam is ugrik egyet, és lecsúszik a gázról, át a fékre, de olyan erősen, hogy anyámnak meg kell kapaszkodnia a műszerfalban.

Felém kapja a fejét, az arcom lángol. Nem merek ránézni, szeplőktől pöttyös ír arcomról süt a bűntudat, és tudom, hogy tudja. Az van, hogy az anyám… Az anyám mindig tudja.

Aubrey és Karen néném nem veszi észre. A kocsi, amelyik ránk dudált, kikerül minket, Aubrey bosszúsan legyint feléje, Karen néném pedig megszólal:

– Seggfej. Néhányan annyira tudnak sietni. Jól csinálod, Finn. Nagyon jól.

Egész testemben remegek, miközben ismét elindulok, és a figyelmemet úgy összpontosítom, mintha lézer volna, hogy további incidens nélkül jussunk haza. Szememet az útra szegezem, és nagyon nem akarok anyámra meg a véleményére gondolni.

Egy hete tettem le a nagyesküt, és anyám nagylelkűen megbocsátott, annak fényében meg különösen, hogy a legutolsó húzásom eredményeként a rendőrségen kötöttem ki. Egy kihívás rossz véget ért: a kő, amit a libikókáról kilőttem, majdnem eltalálta egy barátnőmet, és eltörte a park egyik tábláját. Anyám zseniálisan hozta a dörzsölt ügyvédet, ahogy kidumált a bajból: nevetett és viccelődött a helyszínre érkezett rendőrrel, aki végül nem bűncselekményt rögzített, hanem egy kíváncsi lány balul sikerült kísérletét a fizika törvényeit tesztelve. Amikor hazaértünk, anyám ennyit mondott:

– Tudod, Finn, egy bocsánatkérés pontosan annyit ér, amennyire komolyan veszik. – Szavai megsebeztek. Mostanában elég sokszor kérek bocsánatot.

Keresztet vetettem, és összefont ujjakkal fogadtam, hogy tényleg komolyan gondoltam a bocsánatkérést, és innentől kezdve csak akkor ugrom, ha előtte alaposan körülnéztem, amitől mosoly ült ki az arcára – a kőre gondolt, ami a libikókáról a kelleténél messzebb repült.

Ám anyám most nem mosolyog. Mereven ül, akár egy szobor, kibámul a szélvédőn, és én olyan pocsékul érzem magam, hogy szavaim sincsenek rá. Öt nap. Ennyi időbe telt megszegnem az ígéretemet. Ennyi időbe telt, hogy az anyámnak megint csalódnia kellett bennem.

Végül meglátom az utolsó közlekedési lámpát, és kis híján felrikkantok. Még egy háztömb, és otthon leszünk. Amikor a lámpa sárgára vált, eltökélten figyelek, hogy ne tapossak megint a fékre, és ahogy tanították, csak egy kicsit lépek a pedálra, mert szeretnék lassan megállni.

Majdnem megálltunk, a kerekek alig gurulnak, szememet az előttünk álló kocsi lökhárítójára szegezem, amikor megszólal a telefonom. Üzenetet kaptam. Két erős vibrálás a farzsebemben, amik a lábamon végighaladva végül a lábfejemben kötnek ki, amitől a kocsi váratlanul meglódul.

– Fék! – kiáltja anyám, szavai egybefolynak azzal a borzalmas hanggal, amivel az előttünk álló kocsiba csapódunk. – Fék! – ismétli, és én kétségbeesetten akarok fékezni, csakhogy a Mercedes megállíthatatlanul tolja az előttünk álló kicsi autót az előtte álló teherautónak.

– Másik pedál – mondja anyám, mire a lábam a másik pedálra csúszik.

Még meg sem álltam, anyám már ki is ugrott a kocsiból.

– Kurvaélet – szólal meg mögöttem Aubrey.

– Hoppá – jegyzi meg Karen néném.

Valahogy kivergődöm az ülésből, az egész testem mintha lángokban állna.

Anyám már az előttünk álló kocsi sofőrjével beszél a lehúzott ablakon keresztül. A nő egyedül ül a kocsiban: a haja sötét, vállig érő, vörös pulóvert visel. A visszapillantón egy rózsafüzér lóg, a végén kereszt. Anyám mond valamit, a nő bólint, aztán a fejmozgása irányt vált, és bár nem vagyok biztos benne, a válla remegése alapján azt hiszem, zokog.

Feléjük lépek, aztán vissza, az izmaim ránganak, nem tudják, összehúzódjanak-e, vagy elernyedjenek.

A teherkocsi sofőrje is csatlakozik hozzájuk. Idősebb férfi kockás ingben és bő farmerban. Úgy néz ki, mint egy építési vállalkozó vagy kereskedő. Megkérdi, hogy mindenki egyben van-e, rám pillant, majd miután meggyőződött róla, hogy senkinek sincs baja, legyint az anyám biztosítást ajánló javaslatára, visszaül a teherkocsiba, és elhajt.

Nézem a lökhárítóját. Több helyen is horpadt, de a helyén van, és nehéz megmondani, hogy a horpadások most keletkeztek-e, vagy évtizedekkel ezelőtt.

A nő kocsija nem úszta meg ennyivel. Az öreg Honda úgy fest, mint amit kettőbe hajtottak: a motorház- és a csomagtértető egymás felé hajlanak, a kocsi teteje megrogyott. A nő telefonál, ahogy az anyám is. Állok, és figyelek.

– Finn, kicsim, ülj vissza a kocsiba, jó? – szól Karen néném a lehúzott ablakból.

Az ajtó felé nyúlok.

– Talán jobb, ha édesanyád vezet haza.

Megkerülöm az autót, és beülök az anyósülésre.

Húsz perc múlva megérkezik az autómentő. Anyám a nő mellett áll, miközben a Hondát felhúzzák a platóra. A nő már nem ideges, és ezért végtelenül hálás vagyok. Az anyám ebben zseniális. Ettől olyan jó ügyvéd: bármilyen helyzetben képes nyugodtan viselkedni, és bárkit meggyőzni róla, hogy a legjobb barátok. Mielőtt a nő beülne az autómentőbe, köszönetet mond anyámnak, mintha szívességet tettünk volna neki azzal, hogy rommá törtem a kocsiját.

Egy pillanat múlva anyám a volán mögött ül, és hazavezet a házunkig, ami alig két sarokra van.

2

Behajtunk a ház elé, és valahogy kimászom az anyósülésből. Csak nézem, ahogy anyám szó nélkül a bejárati ajtó felé viharzik, alig pillantva apámra vagy a testvéremre, Ozra, akik a ház előtt mossák a Millermobilt, a lakóautót, amelyet apám még tizenkilenc évesen vett, és azóta is hűségesen kiszolgált minket minden kalandunkban a középnyugati tornádóvadászattól számtalan szörf-, peca- és hegymászó túráig.

Bingó, a labradorunk, farkát csóválva rohan anyámhoz, majd bánatosan elkódorog, amikor nem kap figyelmet, mert anyám becsukja maga mögött az ajtót, a ház előtt hagyva Bingót a társaságunkban. Ha más nem, ez ékesen bizonyítja, mennyire dühös. A család egyetlen tagja, Aubrey-n kívül, akivel anyám békés kapcsolatot ápol, Bingó; nemegyszer találom őket a gyepen, amint anyám egyik kezében egy pohár bort tart, a másikkal meg Bingót simogatja.

Karen néném megszorítja a vállamat, és a fejemre nyom egy puszit:

– Kitartás, kölyök. A balesetek is részei az életnek.

Kipréselek magamból egy bólintást, aztán Karen néném elindul haza: kettővel odébb laknak. Aubrey a Mercedes törött eleje előtt állva néz rám, aztán odalép apámhoz, hogy elmesélje neki kolosszális töketlenségem történetét.

Lehet, hogy mások életének részei a balesetek, de az anyám nem tartozik közéjük. Tudomásom szerint anyám soha nem okozott balesetet, és most, az évekig áhított tökéletes autója – hála nekem – tönkrement.

Pár méterre Aubrey-tól és apámtól Oz slauggal mossa a Millermobilt, víz fröcsköl mindenfelé. Oz tetőtől talpig csuromvizes, és a szörnyű pillanat ellenére mosolygok, mint mindig, amikor látom, ahogy a testvérem élvezi az élet apró örömeit, a jelek szerint tudomást sem véve a teljesítmény- és megjelenéskényszerről, ami mindannyiunk életét mérgezi. Bár még csak tizenhárom éves, a szellemi képességei egy hatéves szintjén vannak, és az óvodás szintjén lévő érzelmei még ennél is egyszerűbbek.

Apám hangosan röhög, ahogy Aubrey azt ecseteli neki, micsoda érzékem van a hangszerekhez: csak hallania kellett volna, milyen akkordokat csaltam ki a nő Accordjából. Anyámmal ellentétben apám szeret úszni az árral, neki egy horpadás vagy egy karcolás mit sem számít. A kisteherautója ennek élő példája: idősebb nálam, és legalább száz ilyen-olyan sérülés borítja.

– Apa, most te mosd a Millermobilt – szól Oz, de apám nem hallja. Annyira élvezi Aubrey sztoriját, hogy fülig ér a szája.

– Grrrcs – csikorog Aubrey –, és akkor anya azt kiabálja, hogy „fékezz!”, mire Finn megint beletapos a gázba… Grrrcs…

El akarok, tűnni, de nem tudom, hova. Az ki van zárva, hogy bemenjek a házba az anyámhoz, Mo meg nincs otthon, mert a hétvégi utunkra vásárol síruhát. Ott állok hát halálra váltan és fortyogva, azt kívánva, bár hagyná már abba Aubrey, és elpucolna.

Oz is ugyanezt érzi. Azt akarja, hogy folytassák apámmal a Millermobil mosását. Szemöldökét összeráncolja, ahogy a slaug vizéből tócsa nő a gyepen.

Figyelem, mint nő a türelmetlensége, egyre erősebben markolja a slaugot, az arca elkomorul.

És meg tudnám állítani.

– Grrrcs – ismétli megint Aubrey.

De nem teszek semmit.

– Anya meg sikít, hogy a másik pedál!

A víz először Aubrey haját éri, aztán máris lecsorog a selyemblúzán keresztül a drága farmerjára, onnét meg az új bőrcsizmájába. Apám villámgyorsan megpördül, és beáll a vízsugár és Aubrey közé, de elkésett: a nővérem teljesen elázott, a friss frizurája a fejére és az arcára tapad, a blúza meg a bőrére. Morog, mint egy kutya, és úgy is rázza le magáról a vizet, aztán szó nélkül megfordul, és a kocsijához viharzik.

– Oz, hagyd abba! – mondja az apám, a kezét maga előtt tartva igyekszik megállítani a vízsugarat, a nyakát nyújtogatja, úgy nézi, ahogy Aubrey eldönget.

– Jesszusom – vakkantja az apám. – A ká istenit! Túl sokat kérek, hogy öt percet tölthessek a lányommal? – És csak bámulja a vízfüggönyön keresztül a házat, ahova néhány perce bemasírozott az anyám. – Oz! Elég! – mordul. Az arcomról eltűnik a mosoly, a vér megfagy az ereimben. Apám szigorú hangját hallva Oz arca veszélyesen elsötétül, amitől feláll a szőr a hátamon. Az elmúlt egy évben az öcsém majdnem akkorára nőtt, mint az apám, bőven fölötte van az egy-nyolcvannak, és legalább tíz kilóval nehezebb is apámnál. A sportos felépítésű apámmal ellentétben Oz kövérnek látszik, közben meg erős. Ha ehhez hozzácsapjuk az önuralom szinte teljes hiányát meg egy gorilla alaptermészetét, akkor a végeredmény egy rendkívül robbanékony bomba, ami akár egyetlen érintésre is felrobbanhat, így különösen óvatosan kell kezelni.

Apám is észreveszi a változást, arcáról erővel leradírozza a dühöt, és mély, jelentőségteljes hangon így szól:

– Rendben van, nagyfiú, akkor hát mossuk le a kedvencünket.

Oz vonásai megenyhülnek, mire apám meg én is megkönnyebbülten fújjuk ki a levegőt.

Oz még mindig apámra fogja a slaugot, a vízsugár oda-vissza vándorol a pólóján, és apám azt csinálja, amit mindig szokott: úgy tesz, mintha a jéghideg zuhany egy röpke pillanatra sem lenne idegesítő vagy zavaró.

– Vízharc – mondja Oz vigyorogva.

– Nem. Nincs több vízharc – feleli az apám kissé fásult hangon.

Közelebb lépek, óvatosan megkerülve Ozt és a Millermobilt.

– Vízharc! – követeli Oz.

– Elegem van a vízharcból – közli az apám eltökélten.

A lakókocsi mellett álló vödörből kiveszem a szivacsot, és nekiállok sikálni a kerék fölé kézzel festett békeszimbólumot, jó erősen, hogy sok hab képződjön. Munka közben fütyülni kezdek, amivel elvonom Oz figyelmét apámról, a slauggal együtt. Amikor már vastag a hab, összenyomom a szivacsot, majd beledugom, aztán buborékokat fújok a levegőbe, mire Bingó felpattan, hogy levadássza őket, farka vadul csapkod, miközben megpróbálja elkapni a lebegő felhőket.

Oz elejti a slaugot, és csatlakozik Bingóhoz a vadászatban. Felkapja a szivacsot, és újabb adag buborékot fúj a levegőbe, ahogy én tettem az imént.

Kösz, mondja apám hangtalanul.

Megvonom a vállam, és megfordulok.

– Hé, Finn! – szól utánam. – Miután visszajöttünk a hegyekből, elviszlek vezetni. Megoldjuk.

Erőtlen mosollyal felelek. A szándék megvan, de tett soha nem lesz belőle. Oz mellett nem lehet csak úgy vezetni tanítani engem. Talán Aubrey vagy Chloe segít.

3

A délután olyan sötét volt, mint néhányunk hangulata: vastag felhők takarták el a napot. Mások szerint azonban a pohár félig tele volt, és e bolondok közé tartozott Karen néném, Bob bácsi, Oz, Mo meg az apám.

Még Bingó sincs meggyőzve arról, hogy jó ötlet tízünknek útra kelni. Farka félárbócon lifeg, ahogy egyikünktől a másikig ballag, megerősítést keresve, hogy most akkor izgatott legyen-e, vagy ijedt.

Tegnap éjjel a szüleim úgy veszekedtek, akár két hiéna: morogtak és ugattak egymásra, kezdve azzal, hogy az apám milyen perecet vett, egészen odáig, hogy az anyám milyen kevés időt tölt Ozzal. Chloe nem vett róluk tudomást, feltette a fülhallgatóját, és az ölébe vett egy magazint. Néha felpillantott, és fintorgott, így remélte elvonni a figyelmemet. Ha valaki tudja, milyen érzés, amikor az anyám valakivel nincs jóban, az Chloe.

Chloe egy ponton odadobta nekem a Toblerone maradékát. A csokit Vance hozta neki Washingtonból egy hete, amikor valami teniszversenyen ott járt. De ez sem hatott meg. Semmi sem tudta elvonni a figyelmemet, lehetetlen volt nem tudomást venni a veszekedésükről. Velem kezdődött, meg a diszlexiás lábammal. A dolgok eleve törékenyek voltak, de nekem sikerült mindent levernem. Az utolsó dolog, amit anyám kiabált, mielőtt felviharzott az emeletre, ez volt:

– Aubrey kedvéért ott leszek az esküvőn, Jack, de aztán kész. Végeztünk!

A válás már többször felmerült, de most először hittem el.

Anyám Karen néném mellett áll a gyepen, és keresztbe font karral nézi, ahogy apám és Bob bácsi bepakolják a sícuccainkat a Millermobilba. A baleset óta egy szót sem szól hozzám. Még csak rám se néz.

Annyira pocsékul érzem magam, hogy még levegőt venni is fáj. Nem értem. Nem vagyok hülye. A jegyeim rendben vannak. De mintha nem lenne érdemi kapcsolatom a józan ésszel. Tudtam, hogy nem kellett volna vezetnem a kocsiját, vagy legalábbis tudnom kellett volna, ennek ellenére megtettem. Megint a Mercedes összetört elejére nézek: sérült lökhárító, lepattogzott festék, törött lámpa.

Megrázom a fejem, és nagyot sóhajtok, majd visszafordulok, és nézem a készülődést. Oz segít. Mondjuk. Apám beviszi a cuccot a lakóautóba, Oz meg oda teszi, ahova szerinte való: az ülésekre, a földre, a kormányra. Mielőtt elindulunk, a figyelme már máshol jár, és akkor elpakolunk rendesen.

Mo mellettem olyan izgatott, hogy már-már ugrándozik. Soha nem volt még síelni. Az apja szerint a kaland az, amikor bérelnek egy jachtot személyzettel együtt, és bejárják a görög szigeteket, vagy ősrégi romokat látogatnak meg egy idegenvezető segítségével Bangladesben, vagy bort kóstolnak egy bordeaux-i pincében.

Mosolyogva nézem az izgalmát, meg a ruháját. Tetőtől talpig az alkalomhoz öltözködött: fekete harisnya, szőrös csizma, babakék kasmírpulóver és egy végtelen sál, ami úgy néz ki, mintha Marokkóban kötötték volna, és lehet, hogy tényleg onnét való, mert az apja állandóan utazik, és egzotikus ajándékokat hoz neki. Tizenöt fok lehet, ami Orange megyéhez képest hideg, de Mo öltözékéhez túl meleg, így ajka fölött és a homlokán izzadság gyöngyözik.

Mo anyja is velünk van, a tekintete idegesen röpköd, és azon tűnődöm, mit gondolhat a törzsünkről. Chloe és Vance (vagy Chlance, ahogy Móval hívjuk őket, mert a testük mindig érintkezik, szinte egy lénnyé válva, és néha nem lehet megmondani, hol kezdődik Chloe, és hol végződik Vance) összefonódva sugdolóznak és csókolóznak a verandán, és egyértelműen arról konspirálnak, hogy mikor tudnak végre meglépni, hogy elszívjanak egy spanglit. A szüleim még csak nem is sejtik. Ahogy azt sem, hogy a nővérem szexel, és rendszeresen iszik.

Figyelem, ahogy Chloe Vance fülébe súg valamit: a srác rámosolyog, aztán puhán megcsókolja, egyforma fekete hajuk összeér. Mindketten egy hónapja töltötték be a tizennyolcat, és azzal ünnepelték a jeles napot, hogy egyforma frizurát csináltattak maguknak. Chloe levágatta hosszú, egyenes haját, Vance meg majdhogynem nullásgéppel nyírta meg magát, aztán ami maradt, azt indigófeketére festették. Az önszabotázs ellenére jól néznek ki. Vance magas. Chloe törékeny. Mindkettejük bőre hibátlan, a foguk hófehér.

Tőlem alig egy méterre anyám nevet valamin, amit Karen néném mondott, mire megfordulok. Karen néni valójában nem a nagynéném, azóta lett „Karen nagynéni”, hogy Natalie-val megszülettünk. Az évek során anyámmal már-már mitikus barátságot kovácsoltak, olyan szorosat, hogy hasonlítanak is egymásra. Az anyám két centivel magasabb, és tíz kilóval nehezebb, míg Karen nénémnek szélesebb az ajka és vékonyabb az orra, mégis úgy festenek, mint a testvérek, és anyám látszik az idősebbnek, jóllehet nagyjából egyidősek.

Karen néném mond valami vicceset, mire Bob bácsi a behajtóról odaszól:

– Mi folyik ott? Hagyjátok szépen abba.

Karen néném a nyelvét ölti rá, mire Bob bácsi benyúl az egyik szatyorba, elővesz egy csomag csipszet, és felé dobja. Karen néném ellép a támadás elől, miközben az anyám nyúl fel a levegőbe a felfújt fegyverért.

Néha elfelejtem, hogy anyám sportolt. Nem olyan nehéz, mert ma úgy néz ki, mint bármelyik átlagos anya. Az biztos, hogy nincs olyan jó formában, mint amikor az USC csapatában futott, de a reflexei még mindig elképesztően jók.

Bob bácsi anyámra kacsint, aki elpirul, mire Karen néném úgy tesz, mintha nem vette volna észre. Mindig úgy gondoltam, hogy Karen nénémnek nehéz lehet tudomásul venni, hogy anyám meg Bob bácsi milyen remekül kijönnek egymással. Semmi fura nincs köztük, de nagyon értik és folyamatosan cukkolják egymást, amire Karen néném egyszerűen képtelen. Anyám nagyon figyel arra, hogy ne vigye túlzásba. Mint most is, amikor tudom, hogy szíve szerint visszadobná a csipszeszacskót, de nem teszi. Ehelyett visszamegy a kocsihoz, és a szatyorba teszi a zacskót.

– Nem megy már a dobás? – froclizza Bob bácsi.

– Ha jól emlékszem, még mindig jössz nekem tizenhét Snickersszel, azóta, hogy utoljára kosaraztunk – vág vissza anyám, és egy pillanatra kivillan lényének versengő oldala, amitől Bob bácsi csak kesernyésen mosolyog, miközben anyám visszafordul Karen nénémhez.

Natalie odajön hozzánk. Móra, majd Mrs. Kaminskire és végül rám néz:

– Az anyám szerint neked kell kifizetned a kárt anyukád kocsijában – közli együttérző mosollyal, bár a hangjában ott bujkál a káröröm.

Bár Natalie-val együtt nőttünk fel, az idő java részében utáltuk egymást. Az első öt évben veszekedtünk. A következő ötben nem vettünk tudomást egymásról. Az elmúlt hat évben több-kevesebb sikerrel igyekeztünk elviselni a másikat.

– Tényleg? – kérdi Mo, hangjában őszinte aggodalommal.

Nyelek egyet. Anyám nekem nem mondott semmit, de ha Karen néném ezt mondta Natalie-nak, akkor feltehetően igaz. Gőzöm sincs, mekkora kár esett a kocsiban, de gyanítom, hogy több, mint amennyit a saját kocsimra összespóroltam. A gyomrom görcsbe rándul, ahogy belegondolok: a gyerekvigyázással és kutyasétáltatással töltött órák eredménye egy szempillantás alatt – vagy, mint az én esetemben, egy telefonvibrálásnyi idő alatt – eltűnik.

– Azért ez elég kemény – folytatja Natalie. – Tudod, hogy nekem mit vesznek a szüleim, amikor megszerzem a jogsit?

Se Mo, se én nem válaszolok.

– Egy MINI Coopert. Még nem döntöttem el, milyen színű legyen. Citromsárga vagy piros? A városban többször láttam már egy nagyon csinos pirosat. Fehér a teteje, arra festették fel a brit zászlót.

– De te nem vagy angol – közli Mo.

– És? – feleli Natalie, aki láthatóan nem örül, hogy nem pisiltünk be az izgalomtól.

Szeretném azt mondani, hogy Natalie nem csinos, de ez hazugság lenne. Nagyon csinos – aranybarna haj, szürke szem, nagy mellek. Csak akkor csúnyul meg, amikor kinyitja a száját.

Inkább hallgatunk.

Anyám odakiált Chloénak:

– Chloe, hozz még egy lepedőt!

Chloe tudomást sem vesz róla, nyalják-falják egymást Vance-szel, és csak annyival mutatja, hogy hallotta anyámat, hogy felé fordítja a bal vállát, rajta azzal a feketefecske-tetoválással, ami ellen anyám olyan erőszakosan tiltakozott.

– Majd én – ajánlja Oz, elejtve a sítalpakat, amelyeket cipel, és a ház felé indul, hogy – mint mindig – elnyerje anyám jóváhagyását.

Megrázom a fejemet. A vége vagy az lesz, hogy valaki egy Spongya Bob-os lepedőn fog aludni, vagy – Ozt ismerve – lehoz ötven lepedőt, de nulla párnahuzatot.

– Nem, Oz – mondja anyám hangjában némi ijedséggel, ahogy a szeme Chloéra villan. – Ne törődj a lepedővel, segíts inkább apádnak.

Anyám sóhajt, és felénk indul, mögötte Karen néném. Anyám Mrs. Kaminski kedvéért mosolyt húz arcára, nem néz rám, és így szól:

– Jó reggelt, Joyce.

– Jó reggelt, Ann. Karen. Köszönöm, hogy Maureen veletek mehet. Hetek óta másról sem beszél.

– Tudod, hogy mennyire szeretjük, ha velünk van.

Rövid, kellemetlen szünet áll be, Mrs. Kaminski először a Millermobilra néz, majd a földre szegezi a tekintetét. Egy szót sem szól, de érzem az aggodalmát. A Millermobil nagyjából úgy néz ki, mint egy kerekekre szerelt konzervdoboz. Eredetileg lakókocsi volt egy apró kis konyhafülkével meg egy ággyal, de a festőművész, akitől az apám vette, műteremmé alakította át, egyedül a kis konyhát hagyva meg, ami egy parányi asztal volt, körülötte paddal. Miután mi megszülettünk, apám betett még pár, Greyhound buszokból leselejtezett ülést meg egy vörös bőrpadot, amit egy totálkáros Bentley-ből szedett ki, így hozván létre a bujakék velúr, az elegáns vörös bőr és a csillogó zöld műanyag fantasztikus, furcsa keverékét.

Mrs. Kaminski képtelen uralkodni magán, és kiszalad belőle a kérdés:

– Biztonsági öv is van?

Mo megfeszül. Az anyja túlzott oltalmazása miatt egyre frusztráltabb lett, és tudom, hogy egy ideje elég sokat veszekednek is miatta.

Anyám bólint.

– Szeretnéd megnézni belülről is?

Mrs. Kaminski Móra pillant, aki megrázza a fejét.

– Nem. Bízom bennetek.

Az utolsó két szó nem kis kihívást rejt magában. Amit az anyám elfogad.

– Vigyázni fogok rá.

Karen néném is megszólal:

– Mindannyian vigyázni fogunk rá. Mo olyan, mintha a lányunk volna. Jó kezekben van.

Mrs. Kaminski erőtlenül mosolyog, köszönömöt motyog, megsimítja Mo arcát, azt kívánván, hogy érezze jól magát, majd elsiet, hogy magában aggódjon tovább.

Mo megkönnyebbülten fújja ki a levegőt mellettem, én meg vállba bököm.

– Nem is volt ez olyan vészes. Nem is olyan régen még szóba sem jöhetett volna egy ilyen kirándulás. Megígérted, hogy óránként felhívod?

– Ami azt illeti, közöltem vele, hogy egyáltalán nem fogom felhívni – feleli Mo. – Jobb lesz így. Amikor felhívom, anyám teljesen felhúzza magát, minden apró részletet tudni akar, aztán azon rágódik, amit mondtam neki, és hogy mi rossz történhet. Minél kevesebbet tud, annál kevesebbet aggódik. Három nap. Túl fog élni három napot anélkül, hogy hallana felőlem. Különben is, nem árt gyakorolni. Két év múlva egyetemre megyek, és lesz, hogy egyáltalán nem fogok tudni beszélni vele.

Ezt el is hiszem. Mo alig várja, hogy a családi fészektől a lehető legmesszebb kerüljön. Mialatt én azon gondolkodom, hogy az UCLA-re vagy a UCSD-re menjek, hiszen így hétvégén haza tudok jönni, Mo arról álmodozik, hogy az ország másik végében tanuljon, vagy talán a földgolyó másik felén. Túrázni akar Patagóniában, átszelni a Szaharát, megmászni az Everestet. Kislánykora óta tágra nyílt szemmel hallgatta apám fiatalkori történeteit, aki több alkalommal is ezt mondta: „Ez a Mo, ez egy igazi kalóz a szíve mélyén.”

– Menjünk – bömböli az apám a volán mögül. Az arcáról olyan erősen süt az optimizmus, hogy majdnem elhiszem: jó ötlet lesz ez a három nap, és még akár jól is érezhetjük magunkat.

Mo összecsapja a kezét, és megindul a lakóautó felé. Vance magával húzza Chloét a verandáról. Anyám sóhajt egyet, és Karen nénémmel az oldalán olyan bátran lépked, mintha a villamosszék várná. Bob bácsi játszásiból bokszol Ozzal, a lakóautó ajtaja felé terelve őt, szemével közben azt figyeli, látja-e őket az anyám.

– Gyere, Finn – szól apám.

Odaügetek, és az ablak mellé érve belecsapok kitartott tenyerébe.

– Biztonsági öv – mondja anyám, amikor fellépek az autóba, de nem hozzám beszél. Hanem Móhoz.

Mo nyög egyet, és beköti magát.

Nevetve mellé csusszanok, szabadon és biztonsági öv nélkül.

Az anyósülésen Bob bácsi ül, és azonnal nekiáll beszélni az apámmal az idei Super Bowlról. Normális esetben én is csatlakoznék a beszélgetéshez, mivel imádom a futballt, és mindkettejüknél többet tudok a játékosokról, de nem hagyom magára Mót Natalie-val. Ehelyett előkapok egy pakli kártyát, és mindenkinek osztok – Chloénak és Vance-nek is –, hogy valamivel elüssük azt a három órát, amíg Big Bearbe érünk. A győztes választhat elsőnek ágyat a faházban, ami annak ismeretében, ahogy Oz alszik – főnyeremény.

Oz az ablaknak dőlve horkol, köszönhetően a nyugtatóval felturbózott gyümölcslének, amit apám készített neki. Hátul, a Bentley-padon az anyám ül, és az ölében tartott laptopján dolgozik. Pár hét múlva komoly tárgyalása lesz, és emiatt elég sokat stresszel. Karen néném egy magazint olvas.

Úton vagyunk.

Tartalom

Prológus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

A szerző jegyzete

Köszönet

A szerzőről

www.libri-kiado.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Cabin – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Lora – SIL Open Font License