Tomnak és Cathynek

Előszó

A hideg először a test legkülső rétegeit vette célba. A sejtek megmerevedtek, majd milliméterről milliméterre egyre beljebb haladt. A hetyke orr. A szempilla, amelyet még mindig vastagon borított a szempillaspirál. A fülcimpa, amelyet finom ezüst fülbevaló díszített. Az ujjbegyek gyorsan megkeményedtek, az ujjpercek szürkésfehér színbe borultak egészen a feketére lakkozott, apró fehér csillagokkal ékesített körömig, amely úgy ágaskodott, mint egy sebes mutatóujj. A vér rövid időn belül megalvadt, kemény munkája pedig, amely során a testen belül oxigént, tápanyagot és fehérvérsejteket keringetett, bevégeztetett.

Az agy, nos, azért nagy kár volt. Kivételesen jó darab volt, pont, mint egy tekercsrugó, amely magába zsúfolta az összes potenciális energiát: a nagyszerű ötleteket és a még eztán felvillanó meglátásokat. A szövetei neuronról neuronra fagytak át, a kis szinapszisok, amik nem is olyan régen még kapcsolódások helyszínei voltak, most csak a sejtek közti hideg, kihalt terekké váltak.

Bizonyos tekintetben áldásként lehetett tekinteni rá. Azt mondják, minden, ami megfagy, elméletileg az örökkévalóságé lesz. A szépség elillanhat, a sima bőr és a fiatalkori fényes hajkorona átadja helyét a ráncoknak és a rögöknek, valamint az elvékonyodott és elhanyagolt tincseknek. A feszes combok leeresztenek, vagy gyengévé és ványadttá válnak. A minden egyes centimétert körülölelő fagypont alatti hőmérséklet gondoskodott arról, hogy mindezt megőrizze. Megállította az időt.

Már csaknem éjfélre járt, de a test jól kivehető volt, ocsmány mesterséges fényárban fürdött. Egy ajtó tompa puffanással bezárult, sötétség állt be, és a test magára maradt, hogy békében megfagyhasson.

I. rész

1. fejezet

Katie

DECEMBER 9., HÉTFŐ 10:48

Még mielőtt elért volna a tudatomig, hogy mit látok, az egész testem megfeszült: a pirosan és kéken villogó fények a vészhelyzet univerzális jelei. Megálltam, és futó pillantást vetettem az utca túloldalán álló járőrkocsira, villogó fényei a sziréna nélkül még hátborzongatóbbak. Mélyeket lélegeztem, és a mellkasomat nyugalomra intettem. Már két hete, hogy visszatértem New Yorkba, és bár mindenki figyelmeztetett, sem a hangok, sem a szagok, sem az emberek tolongása, sem pedig a nagydarab acél- és üvegsziklák nem zavartak, nem éreztem, hogy újra asszimilálódnom kellene. Ám ez volt az első mániákus rendőrlámpa, amit láttam, és pavlovi reflexként megfeszült tőle minden izmom.

Átkeltem az úttesten, és rájöttem, hogy a két unottan ácsorgó rendőr nem csupán nekem van útban, úgy tűnt, a Herdnél ácsorogva egy nádszálvékony nőhöz beszélnek, aki az alakját lenyűgözően kihangsúlyozó parkát viselt. Előrehajoltam, és a legszélesebb mosolyomat villantottam feléjük.

– Elnézést, bocsánat, hogy félbe kell szakítanom. – Ingerülten fordultak felém. – Bemehetek? – mutattam a mögöttük lévő ajtóra.

– Ön tag? – szegezte nekem a kérdést a nő.

– Találkozóm van Eleanorral. – Erre a nő felvonta a szemöldökét, én pedig felsóhajtottam. – Hana húga vagyok.

Fél lépést tett hátra.

– Ó, menjen csak akkor. A Gleam Room zárva van, de minden más, szóval, a megszokott módon halad a nehézségek ellenére.

Megköszöntem neki, és sietve távoztam a hidegből az egyszemélyes lift felé. A Gleam Room? Mi az ördög az a Gleam Room?

A tizedik emeletre érve az ajtók kinyíltak, és kiléptem a bejárathoz vezető napfényes folyosóra. Megálltam, egy pillanat erejéig leesett az állam. Nem sokkal azután láttam az emeletet, hogy Eleanor kibérelte, majd még röviddel azelőtt, hogy elhagytam volna a várost, még a bejáráson is ott voltam, ám annak a porrengetegnek, a gipszkartonfalaknak és az izzadt kivitelezőknek vajmi kevés közük volt ahhoz, amit most magam előtt láttam. Olyan volt, mint a magazinokban látható csajosan sikkes irodák, csupán felfordulás és nyüzsgés nélkül – itt ugyanis minden nyugodt volt. Napfény áradt be az ablakokon, meleg volt, de mégsem fülledt, a levegőben frangipáni illata terjengett. A márvánnyal díszített recepcióspult mögül egy nő mosolygott rám, aki fényes, parkettafonással font frizurát és vastag keretes szemüveget viselt. A mögötte lévő falon virított a mostanra már elhíresült logó: THE HERD, a H-E-R mély szilvakék volt, a többi betű szürke színben pompázott.

Bejelentkeztetett, és megkért, hogy firkantsam fel az ujjammal az iPad kijelzőjére az aláírásomat, majd egy mozdulattal a legközelebbi társalgó felé irányított.

– Eleanor értesítést kap arról, hogy ön megérkezett – tette hozzá élénken, amitől izgalom lett úrrá rajtam. – Nyugodtan foglaljon helyet.

Megköszönve beléptem a terembe, amelyet körben erdőzöld bokszok és padok szegélyeztek, a közepére pedig néhány kanapét és karosszékeket halmoztak. Lehámoztam magamról a kabátomat, és elküldtem egy üzenetet: „Itt vagy?”

Hamarabb meghallottam Hana hangját, mintsem láttam volna őt, a magas sarkúja végigkopogott a parkettával borított padlón. Hana minden szobába úgy viharzik be, mint ahogy Lily Tomlin tette az ezerkilencszáznyolcvanas évek irodai bohózataiban.

– Katie! – kiáltott fel karját széttárva.

– Visszavonok mindent, amit korábban mondtam – súgtam bele a vállába. – Ez a hely teljes valószerűtlen, Hana. Úgy érzem magam, mintha Pallasz Athéné vaginájában volnék.

Elnevette magát, elengedett az öleléséből, és egy lépést tett hátra. Szemügyre vett.

– Ez az a Katie, akit ismerek – bökte ki, majd vállon veregetett. – Az elmúlt pár hétben nem igazán voltál formában. Kezdtem azon aggódni, hogy Kalamazoo végleg kiölte belőled a humorérzékedet.

Ó, igen. Hana egyből támadásba lendül az alig leplezett kritikájával.

– Ne tedd meg Michigant bűnbaknak. Csak magamra kellett találnom – néztem el a válla fölött. – Mikki itt van? Ó, és tudod, hogy mi folyik itt ma reggel? Az ajtónál zsaruk dekkolnak.

Összeráncolta a homlokát.

– Tegnap éjjel valaki betört ide. Festékszóróval felfújt néhány ocsmányságot a Gleam Roomba.

Feltartottam az ujjamat.

– Ez valami divatos megfogalmazása a fürdőszobának? Mert én ugyan nem fogom elviselni ezt az új elnevezést.

Felnevetett.

– Egy szépségszoba tele tükörrel. Felkérhetsz mást, hogy készítse el a frizurádat vagy a sminkedet, vagy használhatod csak az ott található termékeket, ha mondjuk, megbeszélésed vagy meghallgatásod van, vagy csak randira mész.

Néhány tag libbent el mellettünk, mindegyik tökéletes frizurával és stílusos, élénk szettben.

– Az jó, mert itt mindenki nagyon szarul fest – vetettem oda.

Hana mögött egy nő állt meg, akinek akkora és olyan alakú fekete kontya volt, mint egy valódi bagel, és várakozón odahajolt hozzá. Hana észrevette őt, és megugrott.

– Katie, ő itt Aurelia – mutatta be a nőt Hana. – Ő a főtagkoordinátor.

Nálam fiatalabbnak tűnt, a húszas évei elején járhatott, és hihetetlenül sikkes volt méretre szabott fekete kezeslábasában. Ragyogó volt a mosolya, fogai akár a gyöngyök.

– Szóval te vagy Hana húga!

Beugrott – ő volt az a nő, akit a bejáratnál láttam. Lelkesen kezet ráztam vele, és nem ült ki arcára az az idegesítő megkésett felismerés, ami akkor szokott, amikor az emberek megtudják, hogy testvérek vagyunk: az oda-visszapillantások Hana dús, sötét haja, aranybarna szeme és sötét bőre, valamint köztem, aki meg olyan sápadt voltam, mint egy kísértet.

– Eleanor említette, hogy jönni fogsz – mondta. – Most költöztél vissza, ugye?

– Egy könyvvel kapcsolatos kutatásokat folytatott Michiganben – dobta be magát Hana. – Katie újságíró.

– Nahát! Miről szól a könyv?

Amíg a metrón idefelé utaztam, végig ezt gyakoroltam:

– Működik ott egy kis technológiai cég, amely valahogy belecsöppent a valóságmanipuláció jövedelmező világába: álhírek, meggyőző chatbotok meg hasonlók. Írtam róluk egy vezércikket a Wired magazinnak, és most azt bővítem könyvvé.

– Ez annyira érdekes – lelkendezett, de volt valami nyugtalanító a szemében, talán a megrebbenő erő. – Eleanorral épp az online világ hamisságáról beszélgettünk, és arról, hogy mindenki mennyire vágyódik a valódi kapcsolatok után. Azt mondta…

– Annyira sajnálom, de interjúra jött – csillantak fel Hana fogai, ahogy elküldte Aureliát. Amikor elment, Hana megvonta a vállát. – Nagyon édes, de lyukat beszél a hasadba. Azt akarom, hogy tudj összpontosítani a nagy herdös interjúd előtt.

– Eleanor remélhetőleg kíméletes lesz velem – pillantottam körbe. – Azt hiszem, minket néznek. Tulajdonképpen ti Mikkivel hírességek vagytok?

Hana dühösen meredt ránk, de éreztem rajta, hogy büszkeséggel tölti el. A Herd Hanát részmunkaidős újságíróként alkalmazta, a másik harvardi barátjuk, Mikki pedig a szabadúszó grafikusuk volt. De ami még ennél is fontosabb, a két szabadúszó volt Eleanor bizalmasa, és részei voltak a szűk belső körének. Most mindenki úgy tett, mintha nem érdekelnénk őket, túl körmönfontak voltak ahhoz, hogy egyenesen Hanára nézzenek. Ehelyett előredöntötték magas arccsontjaikat, és gyors gépelésbe kezdtek.

– Szóval érezd magad otthon. Megyek, megkeresem Mikkit – indult el kopogó cipősarkaival.

Elindultam utána, és bekukkantottam a következő helyiségbe, abba, ami épp az imént nyelte el őt. Faltól falig fehér könyvespolcok sorakoztak, a könyveket szín szerint rendezték el. Annyira szépen álltak sorba, hogy el akartam mozdítani egyet, hogy furán álljon, le akartam szórni néhány könyvet a padlóra, hogy lássam, mi történik azután. Még beljebb egy hatalmas, napfényes termet láttam, oldalt pedig egy rövid folyosó volt, amit divatos tapéta borított – illusztrált vörös ajkak sormintában: vigyorogva, mosolyogva és nyelvet öltve. Valaki celluxszal leragasztotta az ajtót, középen pedig egy post-it hirdette: PILLANATNYILAG ZÁRVA! A Gleam Room. Ismét eltűnődtem, vajon mit firkálhattak a falára – mi érdemelte ki azt, hogy odakint egy járőrautó álljon.

Ekkor a napfényes teremből Hana és Mikki robbant ki, odasiettek hozzám, hogy a bejáratnál találkozzunk össze. Amikor átölelt, akkor Mikkiből az az illat áradt, ami az emlékeimben is élt: édes és egy kicsit pézsmás. Fittyet hányva a télre, horgolt haltertopot és bő szárú, elefántmintás nadrágot viselt. Haja az ezerkilencszázhetvenes éveket idézően tépett volt, kócos hullámokban kifelé szárítva, arcát nem sminkelte.

– Baszki, Hana, miért nem vetted el tőle a kabátját? – húzta le a karomra vetett bőrdzsekit. – Gyere, hadd vezesselek körbe, és aztán mindent hallanom kell Minnesotáról!

– Michiganről.

– Basszus. Látod, mennyire szükségem van arra, hogy képbe hozz? – vigyorgott, amitől az arcán táncba fogtak a szeplők, és elviharzott a helyiség másik végéből áradó napfény felé.

Reménykedtem abban, hogy már pár héttel ezelőtt találkozhatok Mikkivel, aki kedvező bérleti díjú, lepukkant albérletébe szervezett egy hálaadás napi vacsorát hasonszőrű barátainak. De mire elérkezett a nagy nap, túl fáradtnak és zavarodottnak éreztem magam ahhoz, hogy részt vegyek rajta.

Hana bejelentette, hogy meg kell válaszolnia néhány e-mailt, és megpattant tőlünk, miközben Mikki a fal mellett álló elegáns kávépult felé mutatott, amely mellett a márványlapon vintage kinézetű tányérokra avokádós pirítósokat halmoztak.

– A kávé ingyen van, de minden más drága.

Tánclépésekben továbblejtett, nem törődve azzal, ahogy a Herd-tagok lopva ránk pillantanak, ahogy elhaladunk mellettük.

Mikki szuperereje abban rejlik, hogy ritkán törődik – bármivel is. Amikor a Facebookon bejelentettem a könyves megállapodásomat, ami a mai napig a legtöbb like-ot érő posztom, csak annyit kommentelt, hogy mennyire jó hapsi az igazgatója annak a cégnek, amelyről írni készültem. Akkor rosszul érintett, de vidám közömbössége most megkönnyebbülést jelentett számomra: eggyel kevesebb ember, aki a kutatásommal nyaggat, azokkal a hónapokkal, amelyek egybefolytak és összeragadtak, és a mentőkkel végződtek, aminek szirénája belehasított a levegőbe.

Mikkivel az utolsó ajtókig mentünk, amik közül az egyik a fürdőszobába, a másik pedig egy terembe vezetett, amit MOVE felirattal jelöltek, és az M betű mögött halványan egy nagy L tűnt fel. De Mikki egy harmadik ajtón vezetett keresztül engem, be egy kis szobába, aminek egyik falán nyírfa öltözőszekrények sorakoztak, a másikon pedig ruhaállványok, rajtuk kabátok a szivárvány minden színében.

– Bérelhetsz öltözőszekrényt, ha nem akarod hazavinni a holmidat – magyarázta Mikki, miközben egy vállfát dugott a kabátom vállrészébe –, de igazából nem jellemző a lopás. Most például kint hagytam a laptopomat az asztalon – biccentett fejével a napfényes terem felé, ahol kék bársonyból készült munkaállomások és fényes akrilszékek vették körül a középkorinak tűnő, hosszú asztalt. – Mindenkit alaposan átvizsgálnak.

– Kivéve azt, aki tegnap éjjel bejött, ugye? A vandált – azzal követtem őt vissza a világosságba. – Nem rémültek meg az emberek?

Odahajolt hozzám, és halkabbra vette a hangját:

– Drágám, a legtöbb ember nem is tud róla. Mindenesetre különös, mert számtalan különféle kulcs szükséges ahhoz, hogy bejuthass. Még nekem sincs meg az összes kulcs. A liftben található biztonsági kamera pedig mozgásérzékelős, de még sincs egyetlen felvétel sem a múlt éjszakáról. – Megállt a rúzsos ajkakat ábrázoló tapéta, a hevenyészett rendőrségi szalag előtt, átbújt alatta, majd nindzsaként elfutott mellette. – Eleanor nagyon mérges lesz, ha meglát minket – vetette oda foghegyről, miközben bevezetett egy szobába, és a villanykapcsoló után matatott.

– Akárcsak a nővérem – vágtam rá, miközben a fények felkapcsolódtak.

Több száz belőlük: vintage stílusú égők vontak körbe hat ovális tükröt, amelyek elé egy-egy bíbor széket helyeztek, a pulton pedig Gleam szépészeti termékek sorakoztak. Tudtam, hogy Mikki készítette a termékek csomagolásának grafikáját: galambszürke háttéren jádezöld betűk. Már éppen nyúlni készültem egy rúzsért, éppen annyira elbűvölten, mint amikor egy szarka valami csillogót pillant meg, amikor a tükörben észlelt mozgás arra késztetett, hogy megforduljak.

Mikki a karját keresztbe fonva a hátsó falat bámulta. Követtem a tekintetét oda, ahol a csíkos mályva és a fehér falak találkoztak a plafonnál: fekete színű festék, pedáns betűk.

OCSMÁNY PICSÁK

– Valakinek nagyon nem megy, hogy pozitív megerősítéseket írjon – böktem ki egy pillanat múlva.

Mikki mosolyogva megpördült.

– Valami féltékeny idióta. Valószínűleg valami faszi, aki berágott azon, hogy van a bolygón ötszáz négyzetméter, ahol nem uralkodhat. Lehet, hogy valaki az Antiherd tagjai közül.

– Az Antiherd?

Bosszúsan meredt rám.

– Egy titkos online gyűlölködő csoport, ami Eleanor és a The Herd ellen irányul. Vagy legalábbis ez a mendemonda járja; nem láttam az üzenőfalukat. Hallottál arról a pasikból álló csoportról, akik idén bepereltek minket, mert szerintük megsértjük a diszkriminációellenes törvényt? Úgy hírlik, az Antiherd állt mögötte.

– Undorító.

És egyben érdekes. A bennem szunnyadó újságíró felébredt – újságcikket szimatoltam. De amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is hessegettem a gondolatot: Eleanor és Hana soha, de soha nem engedné, hogy írjak erről a témáról. Ismételten körbenéztem a szobában.

– Sehol egy kamera?

– Egy sem. Hanát kérdezd erről – csapta össze a kezét. – Eleanor azt mondja, valaki jön ma este, és letapétázza. Annyira elborzasztotta ez az egész, hogy még azt sem volt hajlandó elárulni nekem, mit írtak oda. Igazán gyűlöli azt a szót.

– Mit? A picsát? Különös, hogy akkor pont ezt használták – emeltem fel a fejem. – Vagyis talán nem is olyan különös. Ez a legrosszabb, aminek csak egy nőt nevezhetsz.

– Neked nem szabadna itt lenned. – Felugrottam, és megfordulva mindketten Aureliát pillantottuk meg, a cserfes főtagkoordinátort, aki az ajtóból nézett minket haragosan. Ahogy meglátta Mikki arcát, elsápadt. – Úgy értem, ma zárva tart a Gleam Room.

– Csak szükségem volt egy kis Gleam Creamre – lejtett át Mikki a szobán.

– Sajnálom, hogy látnod kellett ezt – fejezte ki felém a sajnálatát Aurelia, ahogy visszasétáltunk a főterem felé. Visszaigazította utánunk a szalagot a falra. – És csak szólj, ha szükséged van bármire.

Intettem, hogy nincs semmire szükségem.

– Itt is leszel ma, vagy csak Eleanorral van találkozód? – érdeklődött Mikki.

– Úgy tervezem, hogy maradok – követtem őt a sarokba, ahol a MacBookja és a táskája hevert szanaszét a kétszemélyes kanapén. A táskája szét volt tárva, és egy rakat cucc ömlött ki belőle, mintha csak megpróbálnának megszökni: tampon, gyümölcsízű nyalóka, e-cigaretta, X-Acto kések, stiftes ragasztó, ami egy önvédelmi spray kicsinyített másának látszott. – Vagyis, ha Eleanor is hozzájárul.

– Ha mit is csinálok? – csendült fel a rekedtes hang, amire széles vigyorral az arcomon megpördültem. – Katie! – kiáltott fel, karja ölelésre lendült.

Behunytam a szemem, és éreztem, ahogy a nyakunk és a hajunk összeér – igazi ölelést kaptam.

Kicsit elhátrált, a tenyere még mindig a vállamon pihent.

– Annyira jó látni téged, drágám. Fantasztikusan nézel ki.

– Akárcsak te! – vágtam rá.

És tényleg így volt: akárcsak az Üzletasszony Barbie: fényes, hableányhullámos haj, üde bőr, tiszta szemek. Eleanor válla felett elnézve láttam, hogy Hana visszatért, és most Mikkivel együtt jóindulatúan mosolyogtak.

Eleanorral és Mikkivel akkor találkoztam, amikor Hanát mentem meglátogatni a Harvardon még bandázó gimisként, akit teljesen ámulatba ejtettek azok az okos és sikkes lányok, akikkel a nővére a kollégiumban összebarátkozott. Pár havonta Bostonba repültem, és igazán nagynak éreztem magam, ahogy egyedül közlekedtem a reptéren, és mindig úgy kezeltek, mintha mindannyiuk húga lettem volna: eleinte jöttek a moziestek a fagyizásokkal, aztán amikor egy kicsit idősebb lettem, jöhettek a fiúszövetségek által szervezett bulik – felügyelet alatt persze. A főiskola miatt költöztem New Yorkba éppen akkor, amikor Eleanor, a bátor Eleanor is odasasszézott, pár hónapra rá pedig követte Mikki is. (Másrészt viszont Hana minden észszerű magyarázat nélkül a diplomaosztó után Los Angelesbe költözött, ami végtelenül irritált engem, de körülbelül három évvel ezelőtt Eleanor meggyőzte Hanát, hogy odaköltözzön New Yorkba. Most mindannyian a helyünkre kerültünk.)

Még 2010-ben, amikor jómagam még elsőéves voltam a New York-i Egyetemen, a többiek pedig frissen végeztek a Harvardon, Eleanor elkezdett befektetőket csábítani az első vállalkozásába: ez volt a Gleam, az etikus forrásból származó kozmetikai márka, ami akkor jelent meg a színen, amikor a természetes szépségen alapuló ipar kezdett előtűnni a pacsulifelhőből. Mivel Eleanor csodálatos, ezért mindent pont jól csinált a szárnyait bontogató szépségipari vállalatával: létrehozott egy friss és könnyed hangvételű életmódblogot, ami gyorsan több százezer rajongóra tett szert, üzlethelyiség helyett inkább pop-up boltokba fektetett, és olyan nyilvános személyiséget kreált magának, amit mindenki valódinak érzett, és amivel könnyen lehetett azonosulni, de közben nem mutatott túl sokat magából, és nem volt tapintatlan sem.

És én mindvégig támogattam. Félszegen, Hana biztatására kezdeményeztem vele egy vacsorát, miközben az egyetemen az orientációs hetem zajlott. Csodáltam Eleanort, de féltem is, közben meg annyiban bíztam, hogy legalább a telefonkönyvemben tudhatom a számát, egy olyan trendi „felnőttét”, akit felhívhatok, ha bajba kerülök. Ehelyett Eleanor a családom részévé vált – Mikkivel együtt. Akkoriban teljesen lenyűgözött az érzés, hogy meghívásokat kapok, hogy felhívnak, és hogy bormámorosan őszinte és bensőséges baráti beszélgetéseket folytathatok ezekkel a nagyszerű nőkkel. Eleanor kanapéjáról hívtuk fel közösen Skype-on Hanát, pletykálkodtunk, képbe kerültünk egymás dolgaival, és úgy éreztük, hogy a Hana partjáról áradó meleg napfény az internetkapcsolaton keresztül beáramlik Eleanor ütött-kopott Lower East Side-i lakásába. Miközben én a félévi vizsgákra készültem, Mikki meg fura start-upoknak tervezett csomagolásokat (egy postai úton rendelhető, kutyáknak való fejdíszt gyártó cég ugrik be), figyeltem, ahogy Eleanor felépíti szépségipari márkáját, és a közönség szemében hatalmasat nő, de mégis megmaradt Eleanornak, az én Eleanoromnak.

– Hogy van az édesanyád? – kérdezte, mire Hana mögötte teljesen megfeszült.

– Jelenleg tökéletesen jól – feleltem. Éreztem, ahogy a telefonom ismét rezgett, és arra kényszerítettem magam, hogy figyelmen kívül hagyjam, fogalmam sem volt, ki lehet a vonal másik végén. – Kezdi visszanyerni az erejét, és a vizsgálatokon folyamatosan negatívak a leletei. Karácsonyra hazamegyünk Hanával meglátogatni.

– Annyira örülök. Tudom, hogy mondtam már korábban, de hihetetlen, hogy ott tudtál lenni mellette.

Megköszörültem a torkomat.

– Engem is örömmel tölt el. Szerencsés voltam, hogy ennyire rugalmas lehettem. És tudom, hogy csak pár hétről volt szó, de most már úgy érzem, New York… megváltozott. Én magam változtam meg.

– Mindenesetre jó, hogy itt vagy újra – mosolygott, és úgy állta a tekintetemet, amitől úgy érezte magát az ember, mintha csak ő lenne az egyetlen személy a szobában.

Mögötte Hana egyik lábáról a másikra állt, egyik kezét zsebre dugta. Nem beszéltünk róla direktben, ugyanis Hana soha nem szerette megvitatni az érzéseinket, de tavaly és idén is már számtalanszor biztosítottam arról, hogy nem kell rosszul éreznie magát amiatt, hogy anya kezelése idejére is New Yorkban maradt. Az egyszemélyes PR-vállalkozása felvirágzott, miközben én a Rocket magazin technológiai hírportáljánál betöltött újságírói állásom után munka nélkül maradtam. Amúgy meg Hana jelenléte csak kicsinálta volna mindkettejüket. Így aztán a 2019-es év java részét elszigetelten töltöttem Michiganben, szabadúszóskodtam, a könyvemen dolgoztam, és anyát hordtam a kezelésekre.

Ideális időszak volt a Közép-Nyugat tudósítóinak: A politikusok akkor jelentették be a 2020-as indulásukat, a kulturális háborúk felparázslottak, a két partvidék országos hírlapjai információkat követeltek a középső államokból, a munkásosztályról, az aggodalommal telt fehér emberekről, az úgynevezett két part közötti részről. Kötelességtudóan vettem részt a gyűléseken, interjúztattam, firkantottam le az idézeteket, és udvariasan mosolyogtam, miközben a tömeg kirohanást intézett a szakmám képviselői ellen. Aztán transzba esve kiszenvedtem magamból a sztorikat, és csak azután fakadtam sírva, miután leadtam a cikkemet. Bizonyos értelemben helyénvalónak éreztem, senki sem várja el tőled, hogy vidám légy, amikor anyád a mellrák harmadik stádiumában van.

– Nos, most elrabollak egy kis időre – jelentette be Eleanor a barátnői felé fordulva –, de gyorsak leszünk.

A pulzusom az egekbe szökött, ahogy a lift felé közeledtünk. Tegnap éjjel szorongó álmom volt, amiben azt álmodtam, hogy elkéstem, és az egyre növekvő pánik közben rájöttem, hogy még mindig a kalamazooi gyerekkori ágyamban vagyok, és képtelen vagyok kinyitni az ajtót.

– Ó, meg kellene ismerkedned Stephanie-val – mondta Eleanor.

Egy pillanatra megállt, körülnézett, és odavezetett egy magas nőhöz, aki vörös nadrágkosztümöt viselt, alatta selyeminggel. A Herd honlapjáról felismerni véltem szögletes állát és rövidre nyírt haját.

– Stephanie, bemutatom neked Katie-t! Emlékszel, meséltem neked, hogy Hana húga visszaköltözik.

– Hát persze! Annyira örülök, hogy megismerhetlek!

– Szintúgy! Te vagy a működési… igazgató, igaz? – kérdeztem, miközben hálát adtam az égnek, hogy tegnap este egy kis kutatást végeztem. Eleanor a WeWorktől vadászta le, és ő lett az első teljes munkaidős alkalmazottja.

– Így van, én vagyok Eleanor után a második ember – mosolyogtak egymásra.

– Ráadásul szerencséd is van, hogy elcsípted Stephanie-t, ugyanis ez után a hét után egészen szilveszterig offline lesz.

Szélesen elmosolyodott:

– Goában fogok elvégezni egy jógaoktató tanfolyamot. Mindig is ez volt az álmom.

– Csodás. Hol fogsz tanítani?

– Remélhetőleg itt! – mutatott a terem felé, és ekkor leesett: a MOVE-val jelzett helyiség egy fitneszstúdió.

– Határozottan itt – tette hozzá Eleanor.

Ismét kifejeztük egymás felé a találkozás felett érzett örömünket, majd Eleanor egy keskeny folyosó felé vette az irányt, ami a recepciós asztal mögött nyílt, én pedig az újabb tökéletes helyiség láttán alig kaptam levegőt: pálmaleveles tapéta, aranyszínű, függő cserepekben zöldikék, az ülőrészen puha fehér székek és arany polcegységek.

– Remélem, van az épületben valahol defibrillátorotok – nyögtem ki, miközben a mellkasomat paskoltam –, mert a szívem már nem igazán tud többet elviselni. Ez káprázatos, Eleanor. Minden egyes szoba. Még sokkal jobb élőben, mint az Instagramon. Pedig szinte mindig fordítva szokott lenni.

– Nahát, köszönöm! – Levett a polcról egy bekeretezett képet, és felém nyújtotta.

Hana, Mikki és Eleanor volt rajta csillogó szemekkel, vékony karjuk flitteres alkalmi topból kandikált ki. Egy kollégiumi szobában fotózták, silány és túlexponált fénykép volt: Mikki és Eleanor tejfehérnek tűnt a vaku fényében, Hana bőre viszont rézszínű volt.

– Csajok! – kiáltottam fel.

– Tudom. Első év. A képről egyvalami hiányzik: te!

– Á, a fogszabályzóm és a pattanásaim csak hazavágták volna a felvételt – szabadkoztam, azzal visszaadtam neki a képet. – Annyira hihetetlen, hogy ennyire közeli kapcsolatban maradtatok egymással. Nekem is vannak főiskolai barátaim, de az közel sem ilyen.

– Tisztában vagyok vele. Szerencsések vagyunk – helyezte vissza a képet a polcra Eleanor.

Mellette hevert egy stósz bőrkötéses jegyzetfüzet és egy faragott markolatú, kis méretű kés. A fölötte lévő polcon Eleanorról és a pasijáról – most már a férjéről – díszelgett egy kedves fénykép, az esküvőjükről lemaradtam. Valami meleg helyen vakációznak. A gazdagon díszített, hímzett tunika, amit Eleanor visel, Mexikóra engedett következtetni csakúgy, mint a Daniel kezében lévő pohár, amiben úgy tűnt, margarita koktél van. Eleanor folyékonyan beszél spanyolul, és imádja azt az országot.

Felkapott egy jegyzetfüzetet az asztaláról, és elhelyezkedett velem szemben.

– Szóval mikor is jöttél vissza pontosan?

– Tegnap múlt két hete.

– Miután egy teljes évet Michiganben töltöttél, ugye?

– Igen, körülbelül egy év volt – válaszoltam, és azon kapva magam, hogy a körmöm körüli bőrt piszkálom, gyorsan összekulcsoltam a kezem.

Eleanor hátradőlt, és mosolygott.

– Katie Bradley, hát itt vagy! Tényleg itt vagy!

– Igen, sajnálom, hogy ennyi időbe telt, mire találkoztunk, már leszálláskor fel kellett volna hogy hívjalak. Kész őrület volt a költözködés és a szerkesztőimmel való kapcsolatfelvétel és…

– Ne is folytasd, értem. – Az ujja a stopjelet formázta hirtelen, a kék és ezüst körmeit felvillantva. – Sejtettem, hogy szükséged lesz egy kis időre ahhoz, hogy belerázódj mindenbe. Gondoztad az édesanyádat, és még egy rohadt könyvet is írtál. Hősnő vagy!

– Na, de kérlek, ezt pont te mondod?

– Mindenki azt hiszi, tud könyvet írni, de te tényleg meg is csinálod. Mesélj el mindent!

Szorítást éreztem a mellkasomban, mintha fogóval szorították volna össze. Elhadartam a szokásos álhíres-techcéges szövegemet.

– Annyira menő. És már kiadód is van.

– Igen, épp most egyeztetjük a részleteket az ügynökömmel – motyogtam.

Eleanor hátradőlt a székén.

– Van néhány tagunk, akik könyvkiadással foglalkoznak. Annyiféle okból kifolyólag csatlakoznak az emberek. Van, aki a kapcsolatépítés miatt, van, aki pedig nyilvánvalóan a közösségi iroda miatt jelentkezett. Amire viszont egyáltalán nem számítottunk, az az, hogy a tagjaink csaknem egyharmadának van állandó, irodához kötött állása. Mi az, most meg miért nevetsz?

Hagytam, hogy az elfojtott kuncogás vigyorgássá alakuljon.

– Csak Televíziós Eleanorrá, Teleanorrá változtál. Bámulatos volt.

Eleanor szalutált.

– Úristen, tényleg? Sajnálom, annyi sajtómegjelenésen vettem részt az utóbbi időben, hogy a Fort Greene-i helyszínünket hamarosan megnyitjuk. Nem akartam egy komplett üdülési jogokat bemutató előadást rád szabadítani.

– Nem, nem erről van szó. Egyszerűen csak annyira képben vagy! Figyelj, jobban érezném magam, ha én interjúvolhatnálak meg. – Kézbe kaptam egy képzeletbeli mikrofont, mire Eleanor szemöldöke felszaladt. – Nos, Eleanor, meglepetten tapasztaltam, hogy a tagok úgy fizetnek elő a közösségi irodai szolgáltatásra, hogy nem is áll szándékukban ott dolgozni. Valóban megéri a havi háromszáz dollárt az, hogy megszerezzék a jogot arra, hogy a Herd munka utáni programjaira eljárhassanak? Láttam, hogy van külön fórum az afrofuturizmusra, a feminizmus globális hatásaira, valamint arra is, hogyan vezessünk helyi kávézót.

Megdöbbenést színlelve kötekedni kezdett:

– Az események naptára csak tagok számára elérhető.

– Lehet, hogy van egy tégla szűk családi körben – kacagtunk fel mindketten.

Az arcára a teljes szimmetrikus mosolyát erőltette, azt, amelyet olyan jól ismerek a The New York Timesból vagy a The New Yorkerből és megannyi más újságból.

– Nem csupán a programokról van szó. Az emberek a Herdöt klubnak hívják, de mi jobban szeretjük közösségnek nevezni. Ez egy szent hely, amely azért jött létre, hogy a tagjaink élete kiegyensúlyozottabb és szebb legyen, és hogy jobban tudjanak kapcsolódni.

– Micsoda sorok! – bólintottam helyeslőn. – De valóban, amint beléptem, a hatalmába kerített az érzés. Imádom, ahogy az egész elrendezés valahogy az együttműködést segíti elő – érintettem össze az ujjbegyeimet. – Mintha nem csupán bérelhető irodai fülkék lennének. Úgy tűnik, hogy a nők a többi nő miatt is járnak ide.

Eleanor továbbra is a kamerának szánt arcát mutatta.

– Ez pontosan így van. Csodás dolgok kerekednek abból, ha szenvedélyes nők és perifériára szorított nemek összetalálkoznak.

– Nők és perifériára szorított nemek.

Te jóisten, Michigan tényleg elfeledteti az emberrel azt, hogy hogyan beszélnek a liberális elit tagjai.

– Csak azokat látjuk szívesen, akik ráébredtek a társadalmi igazságtalanságokra.

Bár ez nyilvánvalóan csak valami vicc volt, mégis kicsit feszélyezve éreztem magam. Az elmúlt évben, miközben én Kalamazooban hullottam atomjaimra, Eleanor, Hana és Mikki végig itt voltak a haladó szemléletükkel – és haladtak előre. Bárcsak visszamehetnék 2018-ba, hogy mindent ismét elölről kezdhessek itt, a Herdben.

Eleanor összekulcsolta a kezét, és hátradőlt.

– Hogy látod, miként tudnád a Herdöt hasznosítani?

Az ujjaim a nyakláncomra tévedtek.

– A könyvprojektemen dolgoznék természetesen – vágtam rá. – De remélem, hogy vissza tudok kapcsolódni a szabadúszó munkákba is, felvéve a kapcsolatot a régi szerkesztőkkel, miközben keresnék újakat is.

– Ó, igen, neves magazinokban is jelentek meg írásaid, ugye?

Kicsit meglepett, hogy ennyire képben van. Éreztem, ahogy a keblem dagad a büszkeségtől, amikor elhadartam a neveket, akiknél már publikáltam: Vogue, New York Mag, People, Vanity Fair, Vice.

– És írtál a Titan hangvezérelt izéjéről is a The Atlanticbe, ugye?

– Pontosan, a Zeusról.

Azta, tényleg odafigyelt mindenre! A tavalyi évem kedvenc mellékága volt az a cikkem, amely a techóriás úttörő virtuális asszisztenséről szólt, amely a mesterséges intelligenciát használta fel, számtalan adatvédelmi problémát felvetve, de nem generált túl nagy forgalmat az oldalon.

– Az csak egyszeri alkalom volt.

– Értem. Még mindig írsz szatírákat is? A Steve Jobsról írt cikkedet osztották meg a blogunkról a legtöbben az elmúlt évben.

Vigyorogtam.

– Imádtam írni nektek. De nem, már nem igazán írok ilyeneket. De talán újra megpróbálkozhatnék vele – vontam meg a vállam. – Szabadúszóként az előrejutás fontos része a kapcsolatépítés, részben ezért is szeretnék csatlakozni hozzátok. De szeretek is itt lenni…

Nyugodtan mosolygott.

– A normál eljárást kell alkalmaznunk a te esetedben is. Várólista van, nem akarunk kétes dolgokba keveredni.

Nagy küzdelmek árán tudtam csak leplezni sértettségemet.

– Igen, olvastam pár kemény dolgot a Herd jelentkezési folyamatáról.

Egész fórumok foglalkoztak a bejutással, és szedték atomjaira az egyes jelentkezők anyagát, hogy valami törvényszerűséget találjanak bennük.

– Sajnálom. A Fort Greene-i helyszínünk lehetőséget nyújt majd a tagok létszámának bővítésére, az a hely hatalmas. De természetesen a kivitelezőknek egy örökkévalóságba telik befejezni a munkálatokat – hunyta le a szemét. – Azt kívánom, bárcsak alapítana valaki egy csak nőkből álló építőipari céget! Elhalmoznám őket megbízásokkal. Pénteken kint voltam az építkezésen Brooklynban, és a padlódeszkákról vitatkoztam a generálkivitelezővel, amikor megjelent az egyik alvállalkozó, és szó szerint a fejem felett kezdett beszélni vele. Csak az volt a szerencséje, hogy szerszámtartó övet viselt, máskülönben tökön rúgtam volna.

Egy kis csend állt be, és mi az ördög, máris mindent egy lapra tettem fel!

– Eleanor, hiányoztál! Mindent elolvastam rólad. Alig hiszem el, hogy ezt mind megteremtetted. Te vagy a hősnőm! És a hangsúly a NŐn van!

– És ami még elképesztő benne, hogy minden marketinganyagunk a te szóvarázslataid nélkül jelent meg.

– Szükségetek van rám! – Túlságosan nyomultam, a tréfásnak szánt mondatom mögött kétségbeesés sejlett, de nem bírtam leállni. – És bár egy órával ezelőtt még nem tudtam, de nekem is szükségem van erre a helyre. Szeretném, ha a második otthonommá válhatna egészen addig, amíg annyira vén nem leszek, hogy át kell gurítsanak egy nyugdíjas közösségbe.

– Ezt örömmel hallom. Össze kell jönnie, nem? Annyira… – tartott egy parányi szünetet, a hangszíne enyhén megváltozott – annyira örülök!

Az érzékelőim jeleztek. Frissen voltak hangolva, miután tizenegy hónapon keresztül mosolygó, szűkszavú közép-amerikaiakat interjúvoltam, akiknek a szemében én csak egy beképzelt kívülálló voltam. De aztán Eleanor vigyorogva nyújtózott egyet, én pedig azon gondolkodtam, nem csak a képzeletem játszott-e velem.

– Olyan jó lesz mindennap látni téged – mondtam neki.

– Az lesz, Katie – felelte. – Az lesz.

Eleanort az irodájában hagytam, és sietve áthaladtam az egymásból nyíló helyiségeken Mikkit és Hanát keresve. Bizsergést éreztem a mellkasomban, meglepetten észleltem, hogy ez a hely és ez a pillanat annyira bosszantóan tökéletes, hogy már nem is bosszantott. Egész nap nem kerülgetett még a sírás sem. Új rekordot állítottam fel, az elmúlt három órában egyszer sem bukkant fel Chris a gondolataimban. A bánat egyfajta fekete penészrétegként rakódott rá az agyamra és a bordáimra, és már kezdtem azt gondolni, hogy állandósult, és ezután már mindig így fogom érezni az életem hátralévő részében. Mikki odaintett magához, és miközben lazán leheveredtem a szófára, előkaptam a retikülömből a telefonomat, majd lefagytam. Anyától várt egy üzenet: „Sok szerencsét mára! Puszi!”

Várt négy hangüzenet is, mind egy New York-i hívószámról, amit fel is ismertem. Ránéztem a listára: a legkorábbi üzenet negyvenkét másodperces volt, az azt követőek rövidültek, az utolsó már csak tizenkét másodperc hosszú lett. Nyeltem egyet, és éreztem, ahogy a szívem a torkomban dobog. Aztán odanyúltam, és mindegyiken egyesével elhúztam az ujjamat: törlés, törlés, törlés, törlés.

2. fejezet

Hana

DECEMBER 9., HÉTFŐ 11:06

Figyeltem, ahogy Katie és Eleanor boldogan csevegve eltűnik ez utóbbi irodájában. Katie bőrcsizmát viselt, amin nyomott hagyott a só, jóllehet megkértem, hogy magas sarkúban érkezzen. Fontolgattam, hogy tegnap este küldök még neki egy emlékeztetőt, hogy megkérdezzem, van-e még bármi utolsó utáni kérdése, hogy enyhítsem az izgalmat, amit valószínűleg érez. De ellenálltam, és Mikki szavai visszhangoztak a fejemben: Katie már felnőtt. Nem vagy az anyja. Nem tartozol érte felelősséggel. Ez mind igaz, és mindig ezt hajtogattam magamban, amikor Katie tweetek egész seregét osztotta meg, amiben szókimondó vicceket osztott meg, vagy épp arról fecsegett összevissza, hogy milyen érzés ezen a világon nőként létezni. A szavaidnak ereje van!, írtam neki egyszer egy üzenetváltásunk során, ami gyorsan vitává fajult. A szavaid formálják azt, amilyennek az emberek látnak téged. Az ember azt gondolná, hogy egy magadfajta újságíró számára ez nyilvánvaló.

De aztán ma reggel időben jelent meg a Herdnél, aranyosan festett, bár kissé alulöltözött volt, és amióta visszaköltözött, most tűnt először aktívnak. Hetek óta kimerültségre és hangulatzavarra panaszkodott, és amikor tizenegykor, délben vagy olykor egy órakor felhívtam, akkor még álmosan csengett a hangja. Nyilvánvaló, hogy valami más is bántja, fogadni mertem volna, hogy valami szívügy, de nem kérdeztem rá.

Katie költözése – micsoda fura egy nap volt. Barátokon keresztül talált magának szobatársat, egy szintén a New York-i Egyetemen végzett diáktársát, akinek a Bed-Stuy negyedben volt egy üres szobája. Abban az egy évben, amíg Katie Michiganben volt, cuccai egy raktárban hevertek valahol Queensben. Amikor múlt hónapban kipakolta őket, és a bútorok háromdimenziós kirakósként bújtak elő, Katie szeme tágra nyílt, szája csukva maradt. Olyan volt, mintha a költöztető cég valaki más ember életét nyalábolta volna fel és nyújtotta át neki.

Azóta sem hívott meg magához, így nem tudom, hogy ment a kicsomagolás. Jó néhányszor járt már nálam, látszólag azért, hogy megtudja, mi van velem, de a valóságban inkább azért, hogy megvacsorázzon, miközben filmet nézünk, és Cosmo, a macskám szőrgombócként gömbölyödött közénk. Katie nem sokat mesélt Kalamazooról, azokról az utolsó hetekről, amikor semmi hírt nem adott magáról, majd egyszer csak bejelentette a visszatérését, de nem akartam erőltetni. Azt akartam, hogy ezúttal más legyen, jobb, és Katie soha nem reagált jól a nyaggatásra.

Katie imádná a Herdöt, és láttam, hogy már most teljesen le van nyűgözve. Készen állt arra, hogy kritizáljon, de ahogy bejárta a helyet, arca fényre derült. Bevallom, elégtétel volt számomra.

Mellettem Mikki vastag buklékardigánt vett elő a hátizsákjából, és a vállára terítette. Annyira otthonosan festett bő szárú nadrágjában és takarószerű pulóverében, hogy szinte éreztem, ahogy a műbőr leggingsem elszorítja a csípőmet.

– Szóval Eleanor és Katie most találkoztak először? – érdeklődött. – Mármint úgy értem, amióta visszajött.

– Igen, ez volt az első alkalom.

Nagy kár, ugyanis ha hamarabb találkoztak volna, valami eldugottabb helyen, akkor Eleanor úgyis feltehette volna az anyánk hogylétét firtató elkerülhetetlen kérdést, hogy nem vagyok ott három lépésre tőlük, és nem tör rám a szégyenérzet, és nem vörösödök el. Nem Eleanor hibája, kedves tőle, és hát ez a baj: a hiba az én készülékemben van. Én vagyok az idősebb testvér, nekem van bevételem, és szabadúszó riporterként az én munkabeosztásom rugalmas, én lettem volna nyilvánvalóan az ideális jelölt arra, hogy hazaköltözzek. Mégis kitértem a feladat elől; bepánikoltam a gondolatra, hogy az egész időt anyám társaságában kell töltenem. A megkönnyebbülés és a szégyen könnyei hullottak a szememből, amikor Katie bejelentette, hogy ő lesz az, aki visszaköltözik Michiganbe.

Megköszörültem a torkomat.

– Azt hiszem, szüksége volt egy kis időre, hogy magára találjon.

– Nos, Eleanor is nagyobb hal lett, mióta Katie elköltözött. Lehet, hogy kicsit meg is ijedt tőle.

– Lehet.

Én hallgattam pszichológiát, de Mikki, aki vizuális művészet szakon diplomázott, lelkes megfigyelő volt. Feltehetően ettől lett olyan jó művész. Képes megfigyelni az embereket, észrevenni a legapróbb részleteket is, hogy aztán egy tágabb kontextusba helyezze őket. A rojtos kabátujj alól kikandikáló cifra eljegyzési gyűrűt. Az aranyszíjú órát, ami egy csontos csuklón lifeg. És közben meg lemarad egy csomó olyan dologról, ami az egész világot foglalkoztatja: egy mémről, amely felrobbantja a netet, vagy egy fontos hírről.

Az egyetem első évében Eleanor és Mikki szobatársak voltak a kollégiumban. Véletlenszerűen alakult így, és véletlenszerűen két ajtóval odébb laktam én, mert a sors tud olykor ennyire kegyes is lenni. Eleanorral a beköltözés napján ismerkedtünk össze, amikor is egymásra mosolyogtunk annak biztos tudatában, hogy igen, mi barátok leszünk. Eleanor gyorsan megkedvelte Mikkit, a művészi beállítottságú, mégis szerény asherville-i hipsztert, aki a családjából elsőként került be főiskolára. Az orientációs hétre, amikor a többi elsőévessel egybefüggő, masszív és riadt folyamként hömpölyögtünk, már össze is állt a triónk.

A sarokból magas, csevegő hangok hallatszottak, fecsegő nők egy csoportja találkozott össze néhány másikkal, akiket éppen kerestek, ölelések és felkiáltások sorát lehetett látni és hallani. Felismertem közülük párat. Éppen egy nonprofit szervezetet készültek alapítani, hogy egy automata telefonrendszerrel segítsék a katasztrófák enyhítésére irányuló intézkedéseket. Körülöttük halakként rajzott a többi Herd-tag, fejüket gyorsan a csoport tagjai felé fordítva.

– Alig várom, hogy megnyíljon a Fort Greene-i helyszín. Ez itt már kész zsibvásár.

– Hiányzik, hogy kint tudjak ücsörögni. Te voltál az utolsó, aki jól viselte.

– Tudom, de nekem ott volt az egész tető. Vacogtam, és ujj nélküli kesztyűben gépeltem, mint valami elcseszett alak a Mr. Popper pigvinjeiből.

El is játszotta, az ujjai fel-le jártak. Amikor bezárták a Herd tetőteraszán lévő kertet, kisebb katasztrófaként éltem meg. A telek mindig érzékenyen érintettek, a fagy bekúszott a tüdőmbe, és bánat képében tábort vert ott, és olyan melankólia lett úrrá rajtam, amelynek semmilyen méregdrága terápiás lámpa nem tudott ellenszegülni. Ez volt az egyik oka, hogy a diplomaszerzés után Los Angelesbe költöztem. Bár nem ez volt a legnyomósabb indok – azt az esetet az agyam legrejtettebb zugába toloncoltam.

Mikki előkapott a hátitáskájából egy e-cigit, és szívott belőle egy slukkot.

– Eleanor nem leüvöltötte már a fejedet ezért?

Önelégülten mosolygott.

– Ez CBD. Állandó nyugtatásra van szükségem. És különben is, te is tudod, hogy mi bármit megtehetünk itt. – Mikkinek az a kedvenc elfoglaltsága, hogy kellemetlen helyzetbe hoz engem. – Hé, itt maradsz a hétfői Mocktailsre? Ma este a Bamboo pultosa lesz itt.

– Az az új tikibár a SoHóban? – billentettem oldalra a fejem. – Meg vagyok lepve, hogy Eleanor kulturális kisajátítás jogcímén nem fújta le az egészet.

– Azt hiszem, szabad bejárásod lesz bárhova, ha a New York Mag három oldalt szentel a koktéljaidnak. Csendes-óceáni giccsnek kategorizálják magukat.

– Miért nem vagyok ezen meglepve? – doboltam a számítógépemen az ujjaimmal. – Egy ügyféllel lesz találkozóm négy órakor, így attól tartok, ezt ki kell hagynom. De megkérdezhetnéd Katie-t. Jó tenne neki, ha elkezdene barátságokat kötni itt.

– Nem kell őt féltened – mondta, miközben fejével biccentett a másik szoba, vagyis Eleanor irodája felé, ami a Gleam Roomon túl volt, ahova reggel, amikor senki sem figyelt, belógtam: OCSMÁNY PICSÁK.

– Felsőbb körökben vannak neki barátai.

– Hana!

A lift felé közeledve a telefonomon válaszoltam egy e-mailre, amikor kiabálást hallottam. Visszanéztem, és láttam, hogy Eleanor hajol ki az irodája ajtaján úgy, hogy csak a feje és a válla kandikál ki, mintha valami ostoba sorozatban szerepelne. Arcára mosolyt erőltetett, de a tekintete mindent elárult.

Odamentem hozzá.

– Miben segíthetek?

– Ülj csak le! – dőlt hátra, mintha az én feladatom lenne beindítani a társalgást. A telefonom képernyője felvillant, a kijelzős felével az ölembe fordítottam.

– Nos, hogy ment Katie-vel a dolog? – érdeklődtem élénken.

– A pályája felfelé ível. Jó ezt látni.

– Tudom, büszke is vagyok rá.

Eleanor összekulcsolta a kezét.

– Tudod, hogy szeretem Katie-t.

– Úgy érzem, jön valami „de”.

– A véleményedet szeretném kikérni. Ha van rá egy kis időd.

– Természetesen. – A telefonom délután három óra harminchat percet mutatott, és ha nem szabadulok innen gyorsan, akkor le fogom késni a találkozómat.

Eleanor néha ezt csinálta: akkor is hivatali üzemmódba kapcsolt, ha csak Mikki és én voltunk jelen. Szükség is volt rá, hiszen ez volt az oka annak, hogy egyszerre tudtunk legjobb barátok és kollégák lenni anélkül, hogy letéptük volna egymás fejét. De ettől egy cseppet sem volt kevésbé idegesítő.

Jobbra nézett, mintha csak a megfelelő szavakat keresné.

– Nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy Katie olyan ember, akit normális körülmények között felvennénk – bökte ki végül. – Persze pompás ember. De fiatal.

Leszegtem az államat.

– Eleanor, a főtagkoordinátorod éppen csak hogy vásárolhat már alkoholt.

– Oké, akkor éretlen. Annyira megválogatjuk itt az embereket, és ez tényleg egy… egy diszkrét társaság. Katie egy kissé olykor szeleburdi a közösségi médiában, túl sok mindent oszt meg, és azt hiszem, néha gondolkodás nélkül beszél…

Felsóhajtottam. Természetesen Eleanornak igaza van, de nem voltam biztos abban, hogy mit vár tőlem.

– Hana, tudod, hogy vannak egészen magas beosztású tagjaink. És ők részben azt kedvelik a Herdben, hogy privát hely: menedéket jelent számukra, ahol elbújhatnak a kíváncsi tekintetek elől.

Nem tudtam megállni, hogy ne nézzek dühösen.

– Ugyan már, Eleanor, hiszen tudod, hogy Katie érzékeny és lelkiismeretes. És amúgy sem én vagyok az, akivel ezt meg kellene vitatnod. Katie huszonhét éves, nem vagyok a gyámja.

– Értem, és nem is erre céloztam.

Már elég jól ismertem Eleanor pókerarcát ahhoz, hogy tudjam, a higgadt arckifejezés mögött fortyog haragjában, akárcsak én.

– Csak gondoltam, neked talán van rálátásod arra, hogyan viselkedne ebben a környezetben. Főleg úgy, hogy egy csomó A listás ügyféllel dolgozol. Csak azt szeretném, hogy mindenki jól érezze magát – magyarázta, a tenyere fel-le járt a mellkasa előtt, miközben beszélt. Mintha láthatatlan késekkel zsonglőrködött volna.

– Nos, ezt értékelem – hazudtam. Elkezdtem szedelőzködni, a telefonomat visszadugtam a retikülömbe. – Úgy gondolom, hogy Katie-vel az egész közösség nagyon jól járna, és remélem, az érdemei alapján te is hasonlóképp érzel. Figyelj, sajnálom, de a Tizennegyedik utcában lesz négykor egy megbeszélésem. Segíthetek még valamiben? Tehetek bármit esetleg a jövő heti eseménnyel kapcsolatban?

– Nem, köszönöm, azzal minden rendben.

Egymásra mosolyogtunk. Még egy ok a vitára: Eleanor megkért, hogy tervezzek meg egy eseményt a következő hét keddjére, de semmit nem árult el arról, hogy miről is fog szólni az az átkozott bejelentés.

– Mindenesetre köszönöm, hogy elrabolhattalak pár percre – azzal kisimított egy tincset az arcából. – Mellékesen megjegyzem, nagyon tetszik a ruhád.

– Köszönöm – csiripeltem, és egész a liftig kivártam, ahol aztán a mosolyomat felválthatta a morcosság.

Erősebben markoltam a kést, és az előttem heverő húsra pillantottam, ahogy rózsaszínes-vöröses tócsában úszott. A töltött csirkemell a recept alapján nem tűnt túl bonyolultnak, de most itt a kis konyhámban jöttem csak rá, hogy mennyi minden hiányzik még hozzá.

– Mi a helyzet a spenóttal? – szólaltam meg.

– Szerintem talán jó – felelte kérdőn. – Remélhetőleg ez elég kicsi. A recept csak annyit mond, hogy aprított friss spenót.

Megfordultam, hogy a konyhaszigetemen heverő receptkártyát áttanulmányozzam, miközben a kezemet sebész módjára tartottam felfelé.

– Szerintem finomabbra kellene vágni.

– Neked kellene finomabbnak lenned – morogta Katie. Lepillantott a kártyára. – Te nem gondolod, hogy ugyanígy néz ki, mint ott a képen?

– Biztos vagyok benne, hogy jó így. Akarod a hagymákkal folytatni?

Borzalmas konyhafőnök voltam, de Katie kitartóan megbízott a főzőtudományomban. Éveken keresztül mindketten abban a hitben éltünk, hogy nem szeretünk főzni, valószínűleg azért, mert anyánk valóban utálta a főzést. Ha véletlenül egy főzőműsorra kapcsolt a tévében, akkor a távirányítót fenyegetőn a képernyő felé lengette, és azt ordibálta: „Azt bámuljatok, ahogy valaki épp házimunkát végez!”

De Katie úgy tért haza teljesen váratlanul Michiganből, hogy új célokat tűzött maga elé: meg akart tanulni főzni. Én pedig láttam annak hátulütőit, hogy minden este elviteles kajákat ettem. Szóval itt voltunk most: a tökéletesen felszerelt konyhámban görnyedtünk az előre összeállított alapanyagok fölött.

Mindketten csendes megdöbbenéssel figyeltük a sütőből kihúzott ételt.

– Szörnyű hibát követtünk el – suttogta Katie.

Mindenhova szétfolyt a sajt és a spenót, és ahogy odaégett, olyan volt, mint egy hegygerinc és annak csúcsai, a töltött csirkemell pedig felpöndörödött.

Nem bírtam megállni, elnevettem magam, majd a kacagásomat a még mindig a kezemben szorongatott konyharuhába fojtottam. Katie is vihogott, aztán végül féktelen kacagásban törtünk ki mindketten, és ott görnyedeztünk a nevetéstől a konyhámban. Cosmo sétált be, leült, de éppen csak annyira, hogy fel tudja emelni a lábát és megtisztogassa magát, aztán lomha léptekkel kivonult, amitől újabb nevetőgörcs tört ránk.

Magamhoz ragadtam az utasításokat a konyhaszigetről, és a szememet törölgettem, hogy el tudjam olvasni.

– Fogpiszkálókkal le kellett volna zárnunk! – ziháltam két kacagás között.

– Kihagytad az összeöltését? – fuldoklott Katie is, majd összeszedte magát. Próbált mélyeket lélegezni, ahogy azok a boldog emberek teszik, akik el szeretnék fojtani a nevetésüket, mintha csak emlékként gondolnának vissza arra, amikor annyira nevettek. – Azt hiszem, nem szerzünk engedélyt szárnyassebészetből.

Újra nevetésben törtem ki, és Katie is csatlakozott hozzám vörösre vált arccal. Hirtelen belém hasított a felismerés, és mire ráébredtem, mi az, már tova is szállt: visszaköltözése óta most először volt Katie igazán önmaga.

Miután megettük az ételt, Katie javaslatára sétálni indultunk. Már néhányszor csinálta, és nem igazán értettem az okát: vajon ezt csinálta Michiganben, hogy a hosszú, békés sétákkal a magányát enyhítse, vagy csak próbálta átszoktatni magát New Yorkra, a városra, ami a távolléte tizenegy hónapja alatt is rengeteget változott? Szerettem a sétáinkat, azokra a kalamazooi délutánokra emlékeztetett, amikor a bumfordi sárga labradorunkat próbáltuk megmozgatni. Amikor én középiskolás voltam, Katie pedig általánosba járt, mindig bejártuk a környéket, Kobe előttünk ugrándozott, én pedig magabiztosan meséltem el Katie-nek mindent, amit tudnia kell a népszerűségről, a sminkről, a fiúkról és a divatról – olyan témákról, amiket még magam is alig értettem.

Kimerészkedtünk a hidegbe, a leheletünk kis felhőkké alakult az utcai lámpák fényében. Elnavigáltam magunkat az utcámról, ahol egymás mellett sorakoztak az éjszakára zárni készülő butikok és kávézók, és inkább egy lakóövezet felé vettük az irányt, ahol mindkét oldalon ízléses ünnepi díszbe öltöztetett sorházak sorakoztak.

– Anya üdvözöl – mondta Katie, majd telefonját a zsebébe rejtette. – Küldtem neki egy képet a ma esti szárnyasmutatványunkról.

Felhorkantam.

– Mintha csak anya csinálta volna.

– Annyi különbséggel, hogy ez finomabb volt.

Csendben tovább sétáltunk, és vártam, hogy mesél-e még anyáról, hogy még nagyobb feszültséget okozzon. Amikor nem mondott semmi mást, témát váltottam.

– Na és milyen volt a Mocktails?

A vacsora legnagyobb részében az interjúját veséztük ki. Abból azt szűrtem le, hogy Katie-nek fogalma sincs arról, hogy Eleanor egyáltalán nem biztos abban, hogy Katie a Herdbe való-e.

– Mindenki csak a rongálásról tudott beszélni – mondta. – Ha próbálták titokban tartani, hát akkor nem jött össze. Miért nem hívtak rögtön valakit, aki azonnal eltünteti?

– Én is ugyanezt mondtam. De Eleanor mindig ragaszkodik ahhoz, hogy a javítási munkákat a barátja végezze el. Ő pedig nem tud jönni, csak munkaidő után.

Katie jobban a fejére húzta a sapkáját.

– Csupán csak megbántva éreztem magam, hogy délután háromkor nem kontúrozhattam újra az arcomat. Csak az olyan legalja helyeken fosztják meg a nőket a Gleam Creamjüktől, mint amilyen a Sophie választ című könyvben is volt.

Oldalba böktem, mire ő kicsit oldalra billent, és vigyorgott.

– De most komolyan, szerintem ott kellene hagynia. Tekinthetne rá művészetként is. A picsák csodálatosak, apró emberi lényeknek adnak életet. Te azt mondod, megbélyegzés, én azt mondom, lehet ez a mottó!

– Eleanor gyűlöli azt a szót. Nem ez az első eset, hogy valami nőgyűlölő hapsi üldözi, de azt bizton állíthatom, hogy ez most nagyon zavarja. Általában nem mutatja ki az érzelmeit.

A tipikus Ez gáz! arckifejezéssel néztünk egymásra: orrunkat felhúztuk, ajkunkat lebiggyesztettük. Lévén, hogy egy főiskola alatt rendelt drága DNS-teszt kiderítette, hogy közép-nyugati, kelet-európai és dél-ázsiai keverék vagyok, Katie pedig maga az ideális árja, így bár jottányit sem hasonlítunk egymásra genetikailag, mégis mindenki megjegyzi, mennyire hasonlóak a gesztusaink.

– Üldözte? Mi történt?

Felsóhajtottam.

– Mindig akad egy idióta, aki megjelenik, ha közszereplő vagy, akkor meg különösen, ha nő vagy, és kiváltképp akkor, ha olyan nő vagy, aki a patriarchátus ellen veszi fel a harcot úgy, hogy más nőknek inspiráló közeget teremt – magyaráztam, miközben jobbra fordulva elsétáltunk egy szoborrá magasodó, szemeteszsákokból és régi irodai székekből álló kupac mellett. – Nem beszél róla, éppúgy nem, ahogy a filmsztárok sem beszélnek a zaklatóikról. A legrosszabb dolog, amit tehetsz, hogy megadod nekik azt a figyelmet, amire vágynak. De Eleanor fontos, mély benyomást keltő személy. Az emberek megszállottak vele kapcsolatban. És, szóval kap… halálos fenyegetéseket meg ilyeneket.

– Tényleg? – fordult felém Katie tágra nyílt szemmel.

– Hát persze! – vágtam rá, miközben egy kis közösségi kerthez érkeztünk, amelynek közepén kék égőkkel teleaggatott karácsonyfa állt. Megálltam a kapunál, Katie pedig befelé vette az irányt. – Úgy értem, nagyon sok dühös férfi él a világon – tettem hozzá követve őt. – De Eleanor nem hagyja, hogy megfélemlítsék és elhallgattassák.

Katie válasz helyett a fához masírozott, és felbámult, tündérszerű arca és nagy szeme kobaltkék színben fürdött.

– Nagyon sok – tette hozzá csendesen.

– Micsoda? – léptem oda mellé, lábam alatt ropogott az elszáradt fű.

– Nagyok sok dühös férfi van – fordult hozzám. – Mármint a világon.

Oldalra billentettem a fejemet, közelről figyeltem őt, és akkor egyszer csak csapódást hallottunk magunk mögött. Katie, mintha csak meglökték volna, hátrahőkölt, én pedig megfordulva láttam, hogy a fémkapu csukódását hallhattuk. Visszasiettünk, és láttuk, hogy nem záródott be, csak a szél lengette meg. Katie kilépett a járdára, miközben én próbáltam a mögöttünk lévő kaput újra kinyitni.

– Jól vagy? – kérdeztem, amikor újra mozgásba lendültünk.

– Persze. Csak… Mikki azt mondja, fogalmatok sincs, hogy a falfirkáló hogyan juthatott be. Meg hogy nem rongálta meg a helyet, vagy ilyesmi, csak azt az egy üzenetet hagyta. Nem fura?

– Nagyon is az. De ezen nem kell aggódni. Eleanor azt mondta, biztonsági intézkedéseket hoztak. Kamerákat helyeznek el a bejáratnál, meg ilyenek.

Lecsúsztatta téli sapkáját, és a zsebébe gyömöszölte.

– Ó, Mikki azt mondta, téged kérdezzelek meg arról, hogy miért nem volt eddig kamera a Gleam Roomban.

Felvontam a szemöldököm.

– Te szeretnéd, hogy felvétel készüljön rólad, miközben a Gleam Roomot használod?

– És a többi helyiség?

Vállat vontam.

– Amikor a helyet terveztük, én külön kiemeltem, hogy tanulmányok kimutatták, hogy a nők kevésbé produktívak, és kevésbé érzik komfortosan magukat a biztonsági kamerákkal felszerelt irodákban. Különösen ilyen ügyfélkörrel… Mi van, ha valaki feltöri a rendszert, és megszerzi azt a felvételt, amelyen mondjuk Myla Robin éppen magára borít egy pitaya bowlt?

– Mi az ördög az a pitaya bowl?

– Ó, Katie, úgy hiányoztál! – veregettem meg a vállát.

– Inkább koedukált munkahelyeket vizsgálhattak, nem gondolod? Mármint a kutatók – azzal átlépett egy cigarettacsikket. – De még ha a tanulmány a nők érzéseit is vizsgálta volna, teszem azt, egy mikroszkóp alatt, akkor sem hinném, hogy ráhúzható lenne a Herdre. Ez egy olyan hely, ahol mentesülsz a férfiak vizslató tekintetétől.

– De szerintem ez egy automatikus válasz arra, ha egész életünkben figyelnek minket – válaszoltam. – Mindegy is, nem az én dolgom. Csak azt gondoltam, érdekes lehet, és aztán később Eleanor úgy határozott, hogy csak a liftbe szerelnek kamerákat.

Hangos robogással egy motor bukkant fel a sarkon, mire Katie megugrott.

– Minden rendben? – csúsztattam a vállára a kezem. – Mi az? Csak nem túl sok az inger Kalamazoo után?

Lassan odafordult hozzám, majd félrekapta a fejét.

– Jól vagyok.

Már majdnem visszaértünk a lakásomhoz, egyszerre lépkedtünk, amikor Katie benyúlt a zsebébe, és előhúzta a telefonját. Tettem még pár lépést, mielőtt észrevettem, hogy nincs ott mellettem, majd visszafordultam, és láttam, hogy a járdán ácsorog dermedten és szemöldökét összevonva.

– Mi az? – kiáltottam oda neki.

A tekintetét többször is le-föl futtatta a kijelzőn, mielőtt felnézett volna.

– Semmi. Hé, azt hiszem…

Mindketten láttuk, egy sárga taxi közeledik, tetején világított a szabad jelző. Felemelte egyik karját, olyan magabiztosan, gondoltam magamban, akárcsak egy harcedzett New York-i, mire a taxi hangos kerékcsikorgással megállt.

– Holnap találkozunk! – kiáltotta, gyorsan megölelt, aztán bevágódott a hátsó ülésre.

Az ablakon keresztül figyeltem, hogy integet-e nekem, de tekintete a mobiltelefonjára szegeződött.

Amikor elértem a bejárati ajtóhoz, az én telefonom is rezegni kezdett, és amikor előhúztam, láttam, hogy Katie küldött üzenetet.

– Nálad hagytam a laptopomat. Be tudod hozni holnap a Herdbe?

Katie állandóan megfeledkezik erről-arról. Igazából nem elveszti a dolgait, mert mindig visszakapja őket, a szerencsecsillaga mindig a nyomában jár. Újra üzent. „Bocsi, hogy ilyen hirtelen léptem le. Puszi.”

Egyszeriben észrevettem, mennyire hideg lett az orrom és az ujjbegyem, és a kulcsaimat halásztam ki a táskámból.

– Üdv, Hana! – szólított meg a portás, ahogy elhaladtam előtte. – Csak lassan a testtel! Csomag jött!

– Nagyszerű, köszönöm! – álltam meg lefékezve a pultjánál.

Amikor hónapokkal ezelőtt motyogva bemutatkozott, kétszer is visszakérdeztem, de még mindig nem értettem a nevét, most meg már nem tehetem fel neki újra a kérdést. Tisztességtelen előnyre tett szert, hiszen valahányszor átveszek egy küldeményt, a címzettnél látja a nevemet: a nő a 4C-ből.

Gyorsan ránéztem az Instagramra, amíg ő a küldeményes raktárban kotorászott, és láttam, hogy Katie felrakott egy képet a Mocktailsről: Mikkivel és Eleanorral feltartják a poharukat, aminek teteje virágokkal, cseresznyékkel és apró esernyővel van díszítve. Újra feldübörgött bennem a régi bizonytalanság: milyen tökéletesen festenek így együtt, és hogy vadidegenek hányszor hiszik azt, hogy ők hárman testvérek. 2010-ben, amint elhúztam a nyugati partra, Katie szinte egyből közel került hozzájuk, és dacára annak, hogy az én döntésem volt, hogy én bátorítottam őket, hogy nélkülem is lógjanak együtt, és dacára annak, hogy a mai nap folyamán Eleanor azt fontolgatta, hogy nem veszi be Katie-t a Herdbe, belém hasított a félelem, most, hogy Katie visszatért, átveszi majd a helyemet.

A markomban rezegni kezdett a telefonom, miközben a lifttel felfelé mentem. Eleanor hív hanghívással FaceTime-on? Semmi videó? Micsoda?

– Halló! – fogadtam a hívását. De a lift olyan volt, mint valami koporsó, és Eleanor hangját recsegéssé változtatta. Rányomtam a visszahívás gombra, ahogy végigcammogtam a folyosón.

– Hana? – mondta, és megálltam az ajtóm előtt. A hangja furcsán, majdhogynem elgyötörten csengett.

– Itt vagyok. Mi a helyzet?

– Át tudsz jönni hozzám?

A kulcsot tartó kezem félúton megállt, lemerevedtem.

– Most azonnal?

– Igen.

– Minden rendben van?

Két vagy három másodpercig csak a vonal sistergését hallottam.

– Csak gyere!

Két pittyegés, és már el is tűnt.

3. fejezet

Katie

DECEMBER 9., HÉTFŐ 21:36

A kulcstartón, amit az új szobatársamtól, Samanthától kaptam, három kulcs lógott: az egyik a biztonsági zárat nyitotta, a másik az ajtót, a harmadikat meg folyton meg akartam kérdezni, hogy mire jó, de ma este egyik sem nyitott semmit. Ott vacakoltam és ügyetlenkedtem, és úgy taszigáltam az ajtót, mint félszeg tini az első szex során a csaját, mire végre kinyílt az ajtó. Majd lefagytam, ugyanis mielőtt kitártam volna az ajtót, eszembe jutott az üzenet.