Carley Fortune: Meet Me at the Lake

Copyright © 2023 by Carley Fortune

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Carley Fortune: Meet Me at the Lake

Berkely Romance, Published by Berkley, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 237 0 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Ashley Tucker

Vezető grafikus: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kővári Bettina, Boncz Éva

Műfaj: romantikus

Marcónak

azért az első CD-válogatásért
meg az összes utána következőért,

de különösen azért,
hogy letekerted a hangerőt.

1
MOST

Észrevétlenül jutok el a néptelen recepciós pultig. Feltűnő darab, egyetlen hatalmas fatörzsből faragták – rusztikus, mégis elegáns; anya ízlésének megtestesülése. Elsietek mellette, hátra az irodába, majd magamra zárom az ajtót.

A szoba inkább hasonlít horgászkunyhó belsejére, mint munkahelyre. Fenyőburkolatú falak, két ősrégi íróasztal, kockás függönyű kis ablak. Kétlem, hogy sokat változott volna azóta, hogy az épület a tizenkilencedik században elkészült. Semmi sem utal arra, anya mennyi időt töltött itt, leszámítva a fára tűzött csecsemőkori fotómat meg a Clinique parfüm bágyadt illatát.

Lezuttyanok az egyik kopott bőrfotelbe, és bekapcsolom a pulton álló kis műanyag ventilátort. Már így is ragadok az izzadságtól, itt meg egyenesen fullasztó a hőség; ez az épület azon kevés helyiségének egyike, ahol nincs légkondicionáló. Széttárom a karomat, mint egy madárijesztő, és ide-oda lóbálom a kezemet. Arra aztán semmi szükségem, hogy csupa izzadságfolt legyen a ruhám.

Mielőtt felhúznám a magas sarkú cipőt, várok, hogy a testem normális hőmérsékletűre hűljön. Bámulom a prospektusok kupacát: Brookbanks Resort – muskokai menedéked csak Rád vár, hirdeti egy vidám betűtípussal szedett felirat a naplementi vízpartot ábrázoló fotó fölött. A háttérben pedig ott magasodik a főépület mint egy vidéki kúria. Nevetnem kell – a Brookbanks Resort az, ahonnan nem sikerült elmenekülnöm.

Talán Jamie elfelejti, hogy beleegyeztem a ma estébe, visszalopózhatok a házba, bebújhatok a sztreccsnadrágomba, és bevedelhetek egy vödörnyi jéghideg fehérbort.

Az ajtón megzörren a kilincs.

Nincs ekkora szerencsém.

– Fernie? – hallom Jamie hangját. – Mi van a zárral? Bejöhetek?

– Csak öt percet kérek! – válaszolom elgyötört hangon.

– Ugye nem fogsz lelépni? Megesküdtél! – mondja. De felesleges emlékeztetnie. Egész nap ettől rettegtem. Talán egész életemben.

– Tudom, tudom. Még befejezem a papírmunkát. – Micsoda baklövés. Szorosan lehunyom a szememet. – Majdnem kész vagyok.

– Miféle papírmunkát? Az ágyneműrendelést? Arra már van kialakult rendszerünk.

Anyámnak mindenre megvolt a maga rendszere, és Jamie nem akarja, hogy bármibe is belekavarjak.

Aggódik. Főszezon van, de sok apartmanunk üresen tátong. Már hat hete vagyok itthon, és Jamie szerint csak idő kérdése, hogy teljesen felforgassam a dolgokat. Nem tudom, igaza van-e. Még abban sem vagyok biztos, hogy maradok.

– Nem zárhatsz ki a saját irodámból. Van kulcsom.

Szitkozódni kezdek. Még szép, hogy van neki.

Elég kínos lesz, ha ki kell rángatnia innen, és hétszentség, hogy képes lesz rá. A középiskola utolsó éve óta nem csináltam jelenetet itt, és nem ma fogom megint elkezdeni. Az ittlétem miatt néha úgy érzem, mintha visszafejlődtem volna, de már nem vagyok az a vakmerő tizenhét éves.

Mély levegőt veszek, felállok, és a tenyeremmel lesimítom a ruhám elejét. Szűk, de a megszokott szakadt farmerem nem illik az étterembe. Öltözködés közben szinte hallottam anya hangját.

Tudom, hogy egész nap inkább pizsamát hordanál, de példát kell mutatnunk, borsókám.

Kinyitom az ajtót.

Jamie lenszőke haja rövidre vágva, megzabolázva simul a fejére, de a vonásai ugyanolyan szabályosak, mint gyerekkorunkban, amikor még azt hitte, hogy a dezodor nem kötelező.

– Az ágyneműrendelésről van szó? – kérdezi.

– Egyáltalán nem – felelem. – Hiszen arra már megvan a rendszered.

Jamie pislog, nem biztos benne, hogy ugratom-e, vagy sem. Már három éve ő igazgatja a szállodát, amit a mai napig nem érek fel ésszel. Vasalt nadrágjában és nyakkendőjében mintha jelmezversenyre készülne. A fejemben Jamie még mindig csak egy fürdőnadrágos-fejkendős fiú, aki odavan a tóért.

Ő sem tudja, hogyan álljon hozzám – habozik, hogy a kedvemet keresse-e, hiszen az új főnöke vagyok, vagy megakadályozza, hogy túl nagy pusztítást végezzek. Jó lenne egy kozmikus törvény, amely megtiltaná, hogy az exek valaha együtt dolgozzanak.

– Régebben értetted a viccet – mondom neki, mire elvigyorodik. És a nevetéstől a szája mellett elmélyülő két ránc és az égszínkék szem elém idézi azt a Jamie-t, aki egyszer betépve, a Mrs. Rose faházából meglovasított lila kaftánban előadta Alanis Morissette teljes Jagged Little Pill című albumát.

Jamie-ben azt szerettem a legjobban, hogy legalább annyira élvezte a rá irányuló figyelmet, mint a pucérkodást. Ha Jamie a közelben volt, senki rám sem hederített. Jó barát volt, de egyben tökéletes figyelemelterelés is.

– Régebben te is – vág vissza, majd hunyorogva pislog rám. – Ez anyukád ruhája?

Bólintok.

– Nem nagyon illik hozzám. – Ma délután túrtam elő a szekrényéből. Kanárisárga. Van vagy két tucat élénk színű, ujjatlan zsákruhája. Ilyeneket szokott felvenni estére.

Pillanatnyi csend telepszik közénk. Csak ennyi kell, hogy elveszítsem a bátorságomat.

– Figyelj, nem érzem túl…

Jamie félbeszakít.

– Neeem. Ezt nem csinálhatod velem, Fernie. Egész héten kerülted Hannoveréket, és holnap kijelentkeznek.

Elmondása szerint Hannoverék már hét éve minden nyáron nálunk szállnak meg, úgy jattolnak, mintha bizonyítani akarnának valamit, és rengeteg új vendég érkezik az ajánlásukra. Ahogyan Jamie grimaszt vág a számítógép képernyője felé, elfog a gyanú, hogy a Brookbanks Resortnak nagyobb szüksége van a jó reklámra, mint ahogyan Jamie előadja. A könyvelőnk ma újabb üzenetet hagyott, hogy hívjam vissza.

– Már végeztek a desszerttel – erősködik. – Mondtam nekik, hogy mindjárt mész. Személyesen akarják kifejezni a részvétüket.

A bal kezemmel párszor végigkarmolom a jobbot, mielőtt észrevenném magam. Könnyebben kellene vennem az efféle helyzeteket. A való életben egy Filtr nevezetű, három üzletből álló indie kávézóláncot vezetek Toronto nyugati részén. Idén ősszel a negyedik és egyben legnagyobb boltunk megnyitását felügyelem, ebben már pörkölőüzem is működni fog. A vásárlókkal való cseverészés a véremben van.

– Oké – adom be a derekamat. – Bocsánat. Meg tudom csinálni.

Jamie látványosan kifújja a levegőt.

– Király. – Bocsánatkérő pillantást vet rám, majd hozzáteszi: – Az meg különösen király lenne, ha megállnál köszönni pár asztalnál, ha már úgyis ott vagy. Tudod, folytatni a hagyományt.

Tudom. Anya minden áldott este lement az étterembe, hogy meggyőződjön róla, X. Y.-nak ízlett-e a szivárványos pisztráng, a másik vendégnek meg pihentető volt-e az éjszakája. Elképesztő volt, mennyi mindenre emlékezett a vendégekkel kapcsolatban, és imádták érte. Mindig azt mondta, egy családi vállalkozás nem jelent semmit, hacsak nem lehet arcot kapcsolni a Brookbanks Resort névhez. És ez az arc három évtizeden át az övé volt. Margaret Brookbanksé.

Jamie nem túl finoman célozgatott már rá, hogy nézzek be az étterembe, és üdvözöljem a vendégeket, de mindig lepattintottam. Mert amint kimegyek oda, már hivatalos.

Anya elment.

És én itt vagyok.

Újra otthon, a szállóban – az utolsó helyen, ahol ki akartam kötni.

Jamie-vel a recepció felé vesszük az irányt. Még mindig nincs ott senki. Jamie meg én egyszerre torpanunk meg.

– Már megint?! – motyogja.

A ma estére beosztott recepciós néhány hete kezdett, és hajlamos felszívódni. Anya már rég kirúgta volna.

– Talán nekünk kellene beállni a pultba, amíg vissza nem jön – javaslom. – Csak arra az esetre, ha valaki erre járna.

Jamie elgondolkodva a plafon felé néz. Aztán rám.

– Ügyes próbálkozás, de Hannoverék fontosabbak.

Továbbmegyünk az étterem felé. Az üvegajtók nyitva állnak; beszűrődik az evőeszközök csörömpölése, a beszélgetés vidám duruzsolása, frissen sült péksütemény illata csapja meg az orromat. A bejáraton túl, a magasra nyúló gerendás mennyezet alatt egy lenyűgöző félkörívben ablakok sorakoznak. Ezt anya álmodta meg, miután átvette az irányítást a nagyszüleimtől. Az étterem számára olyan volt, mint a primadonnának a rivaldafény. Nem tudom elképzelni anélkül, hogy ne sétálgatna az asztalok között.

Halkan beszívom a levegőt, a fülem mögé tűröm a hajam. Anya hangját hallom a fejemben.

Ne bújj a hajad mögé, borsókám.

Éppen belépnénk az ajtón, amikor egy tetőtől talpig bézs vászonholmikba öltözött pár sétál ki karon fogva. A hatvanas éveikben lehetnek.

– Mr. és Mrs. Hannover – üdvözli őket Jamie széttárt karral. – Éppen önöket kerestük! Hadd mutassam be Fern Brookbankset!

Hannoverék a legkedvesebb mosolyukat villantják rám, ami tulajdonképpen a jól van, jól van vállveregetés arcra kiülő megfelelője.

– Sajnálattal értesültünk édesanyja eltávozásáról – mondja Mrs. Hannover.

Eltávozás.

Elég fura szó a történtekre.

Sötét éjszaka. Egy szarvas a szélvédőn keresztül. A grániton deformálódott acél. Jégkockák szétszóródva az autópályán.

Igyekszem nem gondolni anya utolsó pillanataira. Próbálok egyáltalán nem gondolni rá. A gyász, a sokk és a düh mindennapos ostroma megnehezíti, hogy reggelente – szó szerint – talpra álljak. Kissé ingatagnak érzem magam, de igyekszem nem mutatni. Több mint egy hónap telt el a baleset óta, és bár az emberek szívesen kifejezik együttérzésüket, annak is van egy határa, hogy mennyi szenvedést képesek elviselni.

– Nehéz elképzelni ezt a helyet Maggie nélkül – dünnyögi Mr. Hannover. – Mindig olyan szélesen mosolygott. Mindig jó volt találkozni vele. Még arra is rábeszéltük, hogy igyon velünk egy italt a múlt nyáron, nem igaz? – A felesége lelkesen bólogat, mintha nem hinnék nekik. – Mondtam is neki, már attól megszédülök, ahogy figyelem, mennyit futkos. Mekkorát kacagott!

Anyám halála és a szálló jövője – ezt a két témát nem vagyok hajlandó megvitatni. Márpedig a törzsvendégeknek mindkettővel kapcsolatban van mondanivalójuk. Ezért is kerültem az éttermet.

Megköszönöm Hannoveréknek a részvétnyilvánítást, és a nyaralásukra terelem a beszélgetést – a teniszre, a gyönyörű időre, az új hódgátra. A céltalan cseverészésben jó vagyok. Elvégre betöltöttem a harminckettőt – ebben a korban az ember már nem duzzog a vendégek vagy a véleményük miatt. Anyu az, akire neheztelek. Azt hittem, elfogadta, hogy az életem Torontóhoz köt. Mit képzelt, amikor rám hagyta a Brookbanks Resortot? Mégis mit képzelt, hogy volt képe meghalni?

– Őszinte részvétünk – kondoleál újra Mrs. Hannover. – Annyira hasonlítasz rá.

– Igen – értek egyet. Ugyanolyan alacsonyak voltunk. Ugyanolyan világosszőke volt a hajunk, és ugyanolyan szürke a szemünk.

– Nos, biztosan szívesen felmennének a szobájukba, hogy kiélvezhessék az utolsó éjszakát. Az erkélyükről remek kilátás nyílik a tűzijátékra – szól közbe Jamie, és ezzel megment a beszélgetés további részétől. Hálás mosollyal köszönöm meg, mire rám kacsint.

Már gyerekként is jó csapatot alkottunk, amikor együtt dolgoztunk. Volt egy titkos jelszavunk, ha valamelyikünket meg kellett szabadítani egy idegesítő vagy túlságosan akaratos vendégtől: görögdinnye. Az idős özvegyember folyton azt hajtogatta, mennyire emlékeztetem őt az első szerelmére: görögdinnye. A madarász részletes leírást adott Jamie-nek az összes fajról, amit a környéken látott: görögdinnye. De miután egy nyáron át minden áldott napot együtt töltöttünk odalent a kis csónakházban, és nap mint nap kenukat és kajakokat ráncigáltunk ki a tóból, megtanultunk szavak nélkül kommunikálni – a pupilla alig látható tágulása vagy az ajak enyhe görbülése is sokat elárult.

– Nem is volt olyan rémes, ugye? – kérdezi Jamie, amint Hannoverék megindulnak a lift felé, de nem felelek.

Az étterem bejárata felé int. A helyiség valószínűleg zsúfolásig lesz a szálló vendégeivel, de jó pár helybéli is lesz köztük. Amilyen szerencsém van, biztos, amint belépek, kiszúr valamelyik régi osztálytársam. A vér úgy dübörög a fülemben, mint egy kamion az autópályán.

– Nem hiszem, hogy ez menne nekem – nyögöm. – Elfáradtam.

Nem is hazudok. Az álmatlanság az érkezésem napján kezdődött. Minden reggel kialvatlanul és kissé zavartan ébredek egykori gyerekszobámban. Csak bámulok kifelé az ablakon, nézem a fák sűrű ágait, és emlékeztetem magam, hol vagyok, és miért vagyok itt. Kezdetben párnát húztam a fejemre, és visszaaludtam. Dél körül keltem, lebotorkáltam a lépcsőn, és a nap hátralévő részét szénhidrátokkal és A férjem védelmében epizódjaival töltöttem.

De aztán Jamie elkezdett kérdésekkel hívogatni, Whitney pedig sorozatosan, minden előzetes bejelentés nélkül megjelent, és letolt, mert túl sok időt töltök pizsamában – ez a fajta szerető szigor a legjobb barátnő ismertetőjele –, így hát újra kénytelen voltam felöltözni. Egyre többször mentem el otthonról. Bekukkantottam a főépületbe, leballagtam a családi stégre úszni, vagy meginni a reggeli kávémat, ahogy anya csinálta mindig. Néhányszor még kajakoztam is. Jó érzés a vízen lenni, mintha nálam lenne az irányítás, még ha csak egy kajaké is.

Amikor kinyitom a szememet, még elönt a bánat, a düh és a pánik keveréke, csakhogy most csendben el is múlik. Már nem lármázik fúvószenekarként a fejemben.

Az elmúlt hetekben Jamie türelmesen tájékoztatott az utóbbi évek minden változásáról. De még ennél is vadabb, hogy mennyi minden nem változott, mióta utoljára itt dolgoztam. A kovászos péksütemények. A vendégek. A tény, hogy még mindig Fernie-nek hív.

Már jóval azelőtt ismertük egymást, hogy randizni kezdtünk volna. Pringle-ék is a tó partján laknak, csak egy másik öbölben, nem messze innen. A nagyszülei ismerték az én nagyszüleimet, a szülei pedig még mindig minden pénteken eljönnek az étterembe sült halat enni. Most, hogy már nyugdíjasok, a nyár nagy részét Muskokában töltik, szeptemberben pedig visszatérnek Guelphbe. Jamie bérel egy lakást a városban, de megvette a családjáéval szomszédos üres telket, hogy ott építse fel az igazi otthonát. Mindennél jobban szereti a tavat.

– De hiszen Kanada-nap van – mondja. – A vendégeknek és a személyzetnek is sokat jelentene, ha láthatnának. Ez a nyár kezdete. Nem azt kérem, hogy állj ki a színpadra, és mondj beszédet a tűzijáték előtt. – Nem szükséges hozzátennie: Mint anyukád. – Csak köszönj be.

Nyelek egyet, Jamie pedig megfogja a vállamat, és a szemembe néz.

– Meg tudod csinálni. Már majdnem túl vagy rajta. Fel is öltöztél. Milliószor voltál odabent. – Halkabban folytatja. – Csináltuk is ott, emlékszel? A hármas bokszban.

Nagyot fújtatok.

– Hát persze hogy még a boksz számára is emlékszel!

– Rajzolhatnék neked egy térképet az összes helyről, amit megszentségtelenítettünk. Csak a csónakházban…

– Elég! – Most már nevetek, de kissé eszelősen. Az exemmel épp arról diskurálunk, hogy a nemrég elhunyt édesanyám szállójának mely részein szexeltünk. Az univerzumnak vacak a humora.

– Fernie, nem nagy ügy. Csak ezt akarom mondani.

Már éppen közölném Jamie-vel, hogy téved, és igenis nagy dolog, ám ekkor a szemem sarkában megpillantom a tökéletes kibúvót. Egy meglehetősen magas férfi kerekes ezüstszínű bőröndöt gurít a recepció felé, és a pultnál még mindig nincs ott senki.

Az égimeszelő nekünk háttal áll, de látszik, hogy drága öltönyt visel. Valószínűleg rendelésre varratott darab. A fekete szövet olyan kifogástalanul simul a testére, amihez pontosan levett méretekre és kiapadhatatlan hitelkártyára van szükség. Kétlem, hogy egy konfekcióöltöny elég hosszú lenne a fickó karjára, ráadásul tökéletes a mandzsettája. Kifogástalan a hátrafésült frizurája is.

A haja éjfekete és fényes, és éppolyan nagy műgonddal fésülték formára, amilyen jól szabott a zakója. Őszintén szólva a férfi kissé túlöltözött. Szó se róla, a szálloda gyönyörű, az egyik legszebb Kelet-Muskokában, és a személyzet külseje mindig kifogástalan, de a vendégek hajlamosak lezseren megjelenni, különösen nyáron.

– Megyek, segítek neki – vetem oda Jamie-nek. – Gyakorolnom kell a becsekkolást. Gyere, nézd meg, hogy jól csinálom-e!

Nincs vita. Nem hagyhatjuk csak úgy ott ácsorogni ezt a díszpéldányt.

Ahogy megkerüljük a pultot, bocsánatot kérek, amiért megvárakoztattam.

– Üdvözlöm a Brookbanks Resortban – pillantok fel sietve; még magas sarkúban is jó harminc centivel magasodik fölém. – Könnyen idetalált? – érdeklődöm, és leütök egy gombot a billentyűzeten, hogy felébresszem a számítógépet. A magas csávó még mindig nem szólt semmit. A városból idevezető utolsó útszakasz nincs se leaszfaltozva, se kivilágítva, viszont van benne néhány sunyi kanyar. A városiak ezt olykor szóvá is teszik, különösen, ha napnyugta után érkeznek. Ez az ipse torontóinak tűnik, bár lehet, hogy montreali. Jövő héten kezdődik egy orvosi konferencia – néhány résztvevő korábban érkezik, hogy kihasználja a hosszú hétvégét.

– Igen. – Lesimítja a nyakkendőjét. Nem mond többet.

– Remek. – Beütöm a jelszavamat. – A bőrgyógyászokkal érkezett? – Megnyitom a főmenüt, és amikor nem kapok választ a kérdésemre, megköszörülöm a torkomat, és újra megpróbálom. – Van foglalása?

– Igen. – Hosszan elnyújtja a szót, mintha hibát keresne benne.

Gőzöm sincs, mi lehet a baja. Az ilyen öltönyös férfiak általában sokkal magabiztosabbak. Felnézek, és egy nagyon jóképű, nagyon finom vonású, nagyon feszültnek tűnő arcot látok. Nagyjából velem egyidős lehet, és furcsán ismerős. Biztos vagyok benne, hogy láttam már ezt az arcot. Van valami abban az orrban. Talán színész, bár a hírességek általában nem öltönyben és frissen borotválva flangálnak – legalábbis régen nem ez volt jellemző.

– Milyen néven?

A szemöldöke felszalad, mintha már a kérdésen is megrökönyödne. Aztán felfigyelek a szeme sötétjére: fekete, akár a holló. Összeszorul a gyomrom. A testtartása hibátlan. Vadul kalapálni kezd a szívem, érzem a vér lüktetését az ujjbegyemben és a talpamban. A tekintetem azonnal a heget keresi. És meg is találja: ott van az ajka alatt, az álla bal oldalán, alig látható, ha nem tudja az ember, hol keresse. El sem hiszem, hogy még mindig tudom, hol keressem.

Pedig tudom.

Ismerem ezt az arcot.

Tudom, hogy az írisze valójában nem fekete – a napfényben kávébarna.

Tudom, hogyan szerezte azt a sebhelyet.

Mert bár megpróbáltam elfelejteni, nagyon is jól tudom, ki ez a férfi.

2
JÚNIUS 14., TÍZ ÉVVEL EZELŐTT

Csak öt percünk volt kijutni az állomásra, amikor a villamos elakadt. Whitney meg én a kocsi hátuljából tolakodtunk előre a sűrű tömegen keresztül. Bágyadt bocsánatkéréseket motyogtunk magunk elé, és kibotorkáltunk a járdára, futásnak eredtünk.

– Mozogj már, Whit! – kiáltottam hátra a vállam fölött.

A késés szóba sem jöhetett. Aznap csak egy busz indult északra, és bár egyikünk sem mondta ki, Whitney-nek és túlméretezett bőröndjének rajta kellett lennie. Három napot töltöttünk együtt icipici albérletemben, és a barátságunk talán nem élné túl a negyediket.

A nap alacsonyan járt az égen, az épületek között kikacsintgatott; megcsillant az üvegtornyokon, ahogy a Dundas Streeten nyargaltunk, a tornacipőnk talpa csattogott a rágógumifoltos járdán. Ha felnézett az ember, elvakította a tündöklő fény, de odalent Toronto belvárosa kora reggeli kékesszürke homályba borult. Gyönyörű volt ez a kettősség. Ahogy a fény visszaverődött az ablakokon, az otthonomra emlékeztetett, a tavon csillogó naplementére.

Meg akartam állni, és megmutatni Whitney-nek. De nem volt vesztegetni való időnk. És még ha lett is volna, nem hittem, hogy bármi varázslatosat találna az épületek szikrázó sziluettjében. Az együtt töltött három nap alatt végig próbáltam rávenni, hogy az én szememmel lássa Torontót, ám eddig hiába.

Egy perc késéssel érkeztünk a pályaudvarra, de a kilences kocsiállásnál parkoló busz mellett még hosszú sorokban várakoztak utasok, ki enyhébben, ki határozottabban bosszankodva. A sofőrnek híre-hamva sem volt.

– Hála istennek! – lihegtem.

Whitney a térdére támaszkodva előrerogyott. Néhány sűrű gesztenyebarna tincse kihullott a lófarokból, és bíborvörös arcára tapadt.

– Gyűlölök… Futni…

Miután levegőhöz jutott, a biztonság kedvéért még egyszer megnéztük, hogy megtaláltuk-e a megfelelő járatot, és beálltunk a sor végére. Az állomás lényegében egy túlméretezett garázs volt – Toronto sötét, nyirkos hónalja. A levegőnek automatásszendvics-, dízel- és nyomorúságszaga volt.

A telefonomra pillantottam. Már elmúlt tíz óra. Lekésem a műszakkezdést a kávézóban.

– Nem kell megvárnod – mondta Whitney. – Megleszek.

Whitney-vel már általános óta legjobb barátnők voltunk. Kerek arca volt, világosbarna őzikeszeme és apró, pisze orra, ami más körülmények között megtévesztően ártatlannak hatott. Aranyos volt, ahogy igyekezett bátornak tűnni, de úgy szorongatta a kezében a nejlonzacskót, mintha elragadnák tőle, ha nem vigyáz.

Huszonkét évesen Whitney még sosem töltött tíz percet sem egyedül Torontóban, s bár tudtam, hogy biztonságban lesz, nem akartam a sorsára hagyni a város egyik legpiszkosabb zugában.

– Nem gond. Megvárom veled a buszt – bizonygattam.

– Csak gondolj bele – trillázta lábujjhegyen ugrándozva. – Hamarosan nem kell ilyen messzire jönnöm, hogy láthassuk egymást.

Nem volt hosszú az út – két és fél szemet gyönyörködtető óra –, de kit érdekel.

Kipréseltem egy mosolyt.

– Alig várom.

– Tudom, hogy szeretsz itt élni. – Átkukucskált a válla fölött. – De néha nem értem, miért.

Az ironikus válasz már készen állt a nyelvem hegyén.

Whitney csak ritkán látogatott meg az egyetem alatt, ami azóta is fájó pont volt. Nem voltam benne biztos, hogy azért, mert a barátságunk soha nem lett a régi a diploma előtti évben az „önpusztító magatartásom” miatti nagy veszekedésünk óta, vagy egyszerűen mert nem szerette a várost. De minden egyes alkalommal egyértelmű volt, hogy inkább Huntsville-ben lenne. Nem mondott nemet a javaslataimra, de nem is volt túlságosan lelkes. És ez nem vallott rá. Whitney volt a nagybetűs IGEN-személyiség: minden lehetőséget megragadott a bohóckodásra, és minden kalandban benne volt.

– Komolyan, ha két napig csak kenyéren élnék, és az albidban lógnék, engem már az is boldoggá tenne – mondta, amikor a hét elején megérkezett.

Megmondom őszintén, ezen fölhúztam magam. A Torontóban töltött napjaim meg voltak számlálva, és annyi mindent akartam még csinálni. Úgy volt, hogy Whitney lesz a szárnysegédem. Ehelyett úgy éreztem, mintha mindenhova erőszakkal rángatnám magammal.

– Mit nem lehet érteni? – feleltem, teátrálisan körbemutatva az állomáson. A szomszédos megállónál egy pasas éppen kitaccsolt a betonra.

Whitney összerezzent a hangtól, majd a telefonjára pillantott.

– Jamie üzent. Azt kéri, hogy adjak neked egy puszit helyette is. – Az orrát ráncolta, ahogy felolvasta az üzenetet. – Adj egy búcsúcsókot Fernie-nek a nevemben. Nyelves is lehet. Sőt, javallott. Küldj fényképet! Kacsintós arc.

Megráztam a fejem, hogy ne látszódjon, az ajkam mosolyra görbül.

Jamie olyan volt, mint egy emberi labrador: önfeledt viselkedés, állandó vigyor, aranyló üstök. A neve hallatán kissé könnyebbnek éreztem magam.

– Ezt a pasim üzente? Le vagyok döbbenve.

– Alig várja, hogy visszacsábítson északra. Mint mi mindannyian.

Nyeltem egyet, és fellélegeztem, ahogy kiszúrtam egy férfit, aki ismerős tengerész-egyenruhában a busz felé ténfergett.

– Nem kell sietni! – kiáltott rá az egyik utas. – Nem mintha már ne lennénk így is késésben!

– Annyira örülök, hogy végre újra egy városban leszünk – folytatta Whitney.

Bólintottam, és csak nehezen préseltem ki magamból a szavakat.

– Én is.

A legjobb barátnőmtől és a pasimtól külön töltött négy teljes év után számolnom kellett volna a másodperceket, amíg újra együtt lehetünk. Nem láttam Jamie-t a Valentin-napi meglepetésszerű látogatása óta. Télen snowboardoktatóként dolgozott Banffban, a májusi hosszú hétvége óta meg ismét a szállóban melózott. Befejeztem az utolsó évemet az egyetemen – úgy volt, hogy utazom vissza. Hogy az áprilisi záróvizsgám után összecsomagolom a bőröndjeimet. Ehelyett rábeszéltem anyát, hogy június végéig maradhassak, a városban dekkolhassak a diplomaosztómig. Már csak egy hét volt hátra. Igyekeztem az üzlettulajdonosi felelősségtudatára játszani, és azt füllentettem, hogy a főnököm nehezen talál másik baristát a helyemre.

A busz motorja dübörögve életre kelt, majd a sofőr elkezdte bedobálni a csomagokat a jármű aljába. Az utasok lassan csordogáltak előre, és a sor egyre zsugorodott, Whitney meg én hosszasan szorongattuk egymást.

– Szeretlek, Baby – susogta.

Egy Dirty Dancing-stílusú üdülőhelyen nőttem fel, ami persze Dirty Dancing-stílusú becenévvel is járt: Baby. Gyűlöltem. Nem volt semmi értelme. Baby csak egy vendég volt.

Lábujjhegyre álltam, a fejébe nyomtam a kapucniját, és a zsinórt erősen megfeszítve az arcába húztam.

– Én is szeretlek – feleltem. És ez legalább nem volt hazugság.

Whitney talált magának egy ülőhelyet, én puszit dobtam neki, és kivettem a vászontáskámból a fejhallgatómat. Megnyomtam a lejátszás gombot, és hagytam, hogy a Talking Heads elnyomja a busz motorjának moraját és a fejemben ketyegő visszaszámláló hangját, ami minden egyes pillanattal egyre erősebb lett.

Még kilenc napom volt a hazautazásig.

A fülhallgatóm a terapeutám és a láthatatlanná tévő köpönyegem volt egyszerre. A Two Sugars üzlete csak pár háztömbnyire állt az állomástól – nem elég messze ahhoz, hogy a zene elmossa a bűntudatomat, vagy elfeledtesse a Brookbanks Resortot és az ott rám váró felelősséget. A múltam otthon is várt rám. A huntsville-i középiskolai pletykagyárnak egykor a Fern Brookbanksről szóló híresztelések szolgáltak alapul. Évek teltek el, de tudtam, hogy odahaza még mindig úgy gondolnak rám, mint „arra a lányra” – aki rossz útra tért. Ha szerencsém van, a kávézóban elég nagy lesz a forgalom ahhoz, hogy az agyam robotpilótára kapcsoljon, mire lefőzöm a tizedik eszpresszót.

Kelet felé bandukolva átfurakodtam a turisták hadán a Yonge és a Dundas sarkán. Tetszett a giccsessége – a beton, a villogó reklámtáblák és a kétemeletes turistabuszok –, de azt is imádtam, hogy mindenütt emberek nyüzsögnek, mégsem vesztegetnek rám egy pillantást sem. Naponta százezren keltek át azon a kereszteződésen, és ebben a forgatagban én nem voltam senki.

Azt mondtam magamról, hogy Huntsville-ből származom, de ez nem teljesen fedte a valóságot. Az üdülő messze a városon kívül állt, a Smoke Lake sziklás partján. A Torontói Egyetemre jönni olyan érzés volt, mintha a holdra költöznék. Azt kívántam, bárcsak örökké űrcowboyt játszhatnék.

Felhangosítottam a zenét, kissé átmozgattam a vállamat, ahogy a napfény égette a tarkómat. Aznapra rekordhőséget jósoltak. Toronto júniusban hozta a legjobb formáját. A teraszok és a parkok megteltek féktelen, kora nyári zsongással. Júniusban egy forró nap ajándéknak számított. Augusztusra viszont nyűggé vált, a város bűzlött az áporodott szeméttől.

A kánikulára való tekintettel kopott farmersort volt rajtam, egy trikó meg egy rövid ujjú blúz, amit egy turkálóban találtam. Apró barna virágmintás, lenge, áttetsző anyaga volt, ami a kilencvenes éveket idézte – volt ugyan egy kis sárga folt a szegélye mellett, de alig lehetett látni.

A Two Sugars előtt fém újságosládák sora őrködött; felkaptam a The Grid, a kedvenc ingyenes hetilapom egyik számát, majd az ajtóhoz léptem. Zárva volt. Zavartan rángattam a kilincset, az orromat az üveghez nyomtam. A kávézó volt a kedvenc helyem a világon, és nem volt odabent senki más, csak Luis. Kitárta az ajtót, mire nedves festék szaga csapta meg az orromat.

– Miért vagyunk zárva? – kérdeztem, ahogy levettem a fejhallgatómat, és beléptem, de megtorpantam az egyik falat borító fekete-fehér festmény láttán. – Mi ez?

– Ez mi? – Luis a fejemre bökött.

– Kis igazítás.

Felhorkant.

– Ez nem kis igazítás. Tövig vágattad a hajadat. – Rám mosolygott. – Nekem tetszik.

Megrángattam az egyik rövid tincset a tarkómon – alig volt elég hosszú ahhoz, hogy az ujjaim közé vegyem. Az utolsó műszakom után csináltattam meg, még Whitney érkezése előtt. Figyelembe véve, hogy a hajam korábban jóval a vállam alá ért, tényleg nagy változásnak számított.

– Nem emlékszem, hogy kikértem volna a véleményedet, de azért kösz – motyogtam. – Szóval, mi folyik itt?

– Nem tudtál a falfestményről? – Luis keresztbe fonta a karját széles mellkasán. Más kollégák jöttek-mentek a Two Sugarsnál, de mi ketten már három éve együtt dolgoztunk.

– Nem.

– Hát, most már van egy falfestményünk. Vagyis majdnem.

Körülnéztem. A művészünknek híre-hamva sem volt.

– És mi leszünk a bébiszitterek? – tippeltem.

– Legalábbis egyikünk. Az elmúlt pár napban nekem kellett itt dekkolnom. – Előhúzott egy kis kulcstartót a zsebéből. – Most te jössz.

Luisra meredtem. Órákat tölteni kettesben egy vadidegennel, és kedélyesen szóval tartani – az ötlet még a nyilvános beszédnél is taszítóbb volt.

– Nem! – vágtam rá.

– De igen – trillázta Luis. – Átmegyek a szigetre. Fél óra múlva találkozom a haverokkal a kompnál.

Odamorogtam egy rendbent, elvettem a kulcsot, majd az egyik asztalra dobtam a cuccaimat, és közelebb sasszéztam a festményhez.

– És hol van a mi Michelangelónk?

– Elment kajálni – felelte Luis. – Kora délutánra végeznie kell, és akkor leléphetsz. Holnapig zárva vagyunk.

Néhány órát még kibírok. Volt egy spangli a táskámban, és azt terveztem, hogy miután végzek, elszívom a sikátorban. Be akartam járni a városomat, csak aztán visszatérni az albérletembe az olasz negyedbe.

– Tetszik amúgy? – érdeklődött Luis.

Szemügyre vettem a nagy művet. A művész Toronto város látképét és a tópartot ábrázolta egy elvarázsolt kastély stílusában. Minden egy kicsit torz volt – a miniatűr CN-tornyot például egy mosómedve szorította a karmai közé. Toronto pár éve nagyon odalett saját magáért, és ez a fajta divatos városi büszkeség lépten-nyomon szembejött az emberrel: pólókon, plakátokon, még a táskámon is, amit Little Italy térképe díszített, és az utcanevek alkották a környék hálózatát.

– Nem is tudom – motyogtam. – Olyan… középszerűnek tűnik.

– Au! – szólalt meg mögöttünk egy mély hang.

Lassan megfordultam.

Korombeli srác lehetett laza kék vászonoverallban, kezében egy szendvicses papírzacskóval. Szokatlanul magas volt, és peckesen ki is húzta magát. Zilált fekete haja épp csak a füle mögé ért. Az orra kissé hosszú volt, de jól állt neki.

– Ő a mi Michelangelónk – jelentette be Luis.

Az álla és a járomcsontja szögletes volt, már-már éles. Azt sem tudtam, hova nézzek, annyi volt belőle, és mind eléggé… jól nézett ki.

– A középszerű Michelangelo – pontosított a csávó. Lesütöttem a tekintetem. Túl jóképű volt ahhoz, hogy egyenesen ránézzek. Drapp munkásbakancsot viselt neonrózsaszín fűzővel.

– De szólíts csak Willnek! – Kinyújtotta a kezét. – Will Baxter.

A hatalmas tenyeret bámultam, aztán találkozott a tekintetünk. A szeme olyan sötét volt, akár egy olajfolt.

– És téged hogy hívnak? – tudakolta Will egy pillanat múlva, és leengedte a kezét.

Ingerülten Luisra néztem. Az ilyen vonzó pasik voltak a legrosszabbak. Beképzeltek, önimádók, unalmasak. Ez itt ráadásul magas is. A vonzó plusz magas azt jelentette, hogy tutira totálisan elviselhetetlen. Fogadok, hogy a legnagyobb baja az volt, hogy megfelelő méretű nadrágot találjon magának. Luis alig láthatóan legyintett, mintha azt üzenné, hogy nem olyan gáz.

– Fern.

Will felvonta a szemöldökét a folytatást várva.

– Brookbanks – vetettem oda, miközben a fülem mögé kalandoztak az ujjaim. Hátra akartam simítani a hajam, csakhogy nem volt mit hátrasimítanom.

– Sajnálattal hallom, hogy szerinted a munkám középszerű, Fern Brookbanks – mondta Will eltúlzott vidámsággal –, főleg, mert attól tartok, a nap hátralévő részében a nyakadon maradtam.

Kényszeredett mosolyt villantottam rá.

– Hát, gyerekek, én léptem – szólt Luis. – Will, bár elsőre úgy tűnhet, de Fern igazából nem harap.

– Hé! – kiáltottam.

– Hétfőn találkozunk. – Luis puszit nyomott az arcomra, majd a fülembe súgta: – Igazi cukipofa. Legyél kedves!

Ahogy bezártam mögötte az ajtót, magamon éreztem Will tekintetét.

– Mi az?

– Áruld el, miért nem tetszik!

Kivett egy muffint a zacskóból, és lehámozta róla a papírt. Megkordult a gyomrom. Anyu nevezetes palacsintáját sütöttem Whitney-nek afféle búcsúreggeliként, de az már régen volt. Órákkal ezelőtt. Will kettétörte a muffint, és átnyújtotta az egyik darabot.

– Kösz – vetettem oda, ahogy a sütit a számba gyömöszöltem. Citromos-áfonyás volt.

A fal felé fordultunk. A jobb sarok kivételével befejezettnek tűnt.

– A mosómedve egész jó – mondtam. Will nem válaszolt, úgyhogy felsandítottam rá. Közelről jobban nézett ki. Az alsó szempillái különösen ívesek voltak, és olyan feketék, mint a tó éjfélkor. Hosszúak és finomak, a szeme alatti bőrt csiklandozták; az összefröcskölt, bő munkaruhájával furcsán izgalmas kontrasztot alkottak. Újra szemügyre vettem a festményt. – Nem is olyan rémes.

A nevetése a semmiből tört elő, berobbanva, akár egy tűzijáték. Mint a hanggá alakult gyönyör.

– Csak őszintén!

– Nem ilyet képzeltem volna ide. Annyira más itt minden, mint hat hónappal ezelőtt. – A főnököm úgy döntött, hogy a kávézót „modernizálni” kell. Az ütött-kopott cseresznyeszékeket fekete műanyag ülőbútorok váltották fel. A türkizkék falakat fehérre mázolták. A Renoir-poszterek is eltűntek.

Elkövettem azt a hibát, hogy újra Willre sandítottam. Elbűvölten bámult engem, ez viszont feszélyezett.

– Nem igazán szereted a változást?

– Nekem úgy tetszett, ahogy eddig volt. – Az ablak melletti sarokra mutattam. – Ott egy ósdi narancssárga bársonyfotel állt, mellette meg az összes Nigella Lawson-szakácskönyv. – Szinte senki sem nézegette őket, de mi rajongtunk Nigelláért. – Ott meg fagyöngyök lógtak. – A konyhába vezető ajtóra mutattam.

A Will által lefestett falon, a tej- és cukortartók helye fölött egykor egy nagy parafa tábla lógott, ahová a vendégek zongoraleckék, horgolókörök és „keresem azt a lányt” típusú szórólapokat tűztek ki – igazából bármit. Tavaly az egyik törzsvendégünk úgy kérte meg a pasija kezét, hogy kitett egy táblát, amin ez állt: Szeretlek, Sean. Hozzám jössz? A srác bevagdosta az alját, mindegyik csíkra ugyanazt a választ írva: Igen.

– Régebben olyan meghitt hely volt. Most már tök más – motyogtam. – Olyan… zord.

– Értem, mire gondolsz – tűnődött Will, és kisöpörte a muffinmorzsákat a zsebéből. A kisujján egyszerű arany karikagyűrű csillogott. – Ahányszor csak visszatérek Torontóba, egy kicsit mindig megváltozik. Néha nem is olyan kicsit.

– Nem itt élsz?

– Vancouverben – felelte. – De itt nőttem fel. És egyetértek, folyamatosan fejlődik. De nem bánom. – Kisimított az arcából egy tincset. – Amikor itthon vagyok, mindig újra felfedezhetem a várost.

– Milyen romantikus – feleltem fapofával. De a szavai olyan hatással voltak a véremre, mint egy koffeinfröccs.

3
MOST

A pult túloldaláról bámulom Willt, ujjaim a billentyűzet fölött táncolnak, a torkom kiszárad. A tekintete az enyémbe fúródik. Még mindig nem mondta meg a nevét, Jamie pillantása ide-oda villan köztünk, úgy csóválja a fejét, mint egy kiskutya, aki nem tudja, melyik játékát válassza.

Will-lel huszonkét évesek voltunk, amikor utoljára láttuk egymást, és egyáltalán nem úgy néz ki, mint amilyennek elképzeltem. Vajon ő is ugyanezt gondolja rólam? Mert nyilván tudja, ki vagyok. Tudnia kell, hogy ez a Brookbanks Resort az én Brookbanks Resortom.

– Megmondaná a nevét, hogy utánanézhessek a foglalásnak? – szól közbe Jamie, és félretol az útból, miközben Will meg én egymást bámuljuk. Összehúzza a szemét. Nem biztos benne, hogy felismertem.

Még szép, hogy felismertem. Pedig ez a Will Baxter nagyon különbözik attól a Will Baxtertől, akit valaha ismertem. Még mindig csupa hosszúkás vonal és markáns él, bár az öltönye összezavar. A frizurája is: a haja pedánsan hátra van fésülve és valami hajformázóval bebetonozva. Az alkata még mindig szálkás, de most valahogy duzzad az erőtől. Biztosan az öltöny teszi, meg a haj és a test, valamint a tíz év, mióta utoljára láttam.

Bármennyire váratlanul ér is, a rá szabott ruha és a kétszáz dolláros frizura jól áll neki. Sugárzik belőle az elegancia.

– Will Baxter – leheli rám szegeződő tekintettel, miközben a pultra csúsztatja a hitelkártyáját és az igazolványát.

Csak egyetlen napot töltöttem Will-lel, és az megváltoztatta az életemet. Régen úgy gondoltam, talán ő a lelki társam. Úgy gondoltam, hogy ő meg én itt leszünk, együtt, egészen más körülmények között. Sok mindent gondoltam Willről.

És túl sok időt pazaroltam el az életemből arra, hogy azon töprengjek, mi lehet vele.

Talán az arcvonásaimon uralkodhattam volna, hogy ne essen le az állam, és ne álljak ott tátott szájjal, de a légzésemet képtelen vagyok kordában tartani. Ez az istenverte ruha, ami egykor anyáé volt, olyan szűk, hogy látom, ahogy a mellkasom szaporán emelkedik és süllyed. Will is észreveszi. Egy pillanatra lesüti a szemét, de ahogy a tekintete ismét az enyémre siklik, reszketve beszívja a levegőt.

– Mr. Baxter, úgy látom, idén az egyik faházunk lesz az öné – tájékoztatja Jamie.

Alig hallom.

Valószínűleg Will sem, mert nem válaszol. Inkább lehajtja a fejét.

– Fern. – A hangja mélyen, karcosan cseng, ahogy kiejti a nevemet, mintha kátrányba ragadt volna.

Nem tudom, mi lenne a helyes lépés. Vagy a legveszélytelenebb. Az lenne a legbiztosabb, ha úgy tennék, mintha nem emlékeznék rá, de mindig is képtelen voltam színészkedni. Sosem tudtam eldönteni, vajon teljesen hibbant vagyok, hogy ilyen tisztán emlékszem arra a huszonnégy órára, amit együtt töltöttünk, vagy az lenne a különös, ha nem így lenne.

Vakarni kezdem az alkaromat, Will tekintetével követi az ujjam nyomait. A pultra szorítom a tenyeremet, bosszant, hogy ilyen hatással van rám.

– Itt vagy. – Úgy mondja, mintha nem az angol nyelv legcinikusabb szavait fűzte volna egy mondatba.

Itt vagyok? Itt vagyok? Legszívesebben visszaordítanék rá. Meg akarom kérdezni, hogy ő hol a fenében volt. Az ő ötlete volt, hogy a szállóban találkozzunk. Én eljöttem. Ő kilenc évet késett.

Kinyitom a számat, aztán becsukom. Újra kinyitom, de nem jön ki semmi.

– Jól vagy? – súgja a fülembe Jamie, de csak a fejemet rázom.

Görögdinnye – tátogom, azt remélve, hogy még emlékszik.

– Mr. Baxter – szól Jamie a tenyerét dörzsölve. – Attól tartok, Ms. Brookbankset sajnos a továbbiakban máshol várják. Örömmel megmutatom a szobáját.

Nem nézek Will szemébe, a válla felé biccentek, és megkerülöm az íróasztalt.

– Úgy látom, a húszas faház az öné – mondja Jamie.

Francba. Francba. Francba. Francba.

Lehajtott fejjel a főbejárat felé rongyolok. Mielőtt kislisszolnék, hallom, ahogy Will a nevemet kiáltja, és futásnak eredek.

Will Baxter elől menekülni kimerítő. Én csak tudom, mert kilenc éve koptatom ezt az utat. Úgy volt, hogy messzire vezet tőle, valamiféle misztikus ködön és elvarázsolt erdőn keresztül, egyenesen a felejtés földjére. Elmenekültem az érzés elől, ahogy az ujja az enyémhez ér. Elmenekültem a fájdalom elől. Sokáig forrón és marón perzselt, akár egy szegycsontba fúródott lándzsa. Idővel tompa fájdalommá csitult. De ma este nincs menekvés.

Lerobogok a főépület előtti kőlépcsőn. Amint az ösvényre érek, a cipőm magas sarka belesüpped a murvába, és megtántorodom. A sarkamról a lábujjaimra helyezem a testsúlyomat, de így is csak néhány centit tudok előrecsoszogni. Az irodában hagytam a Birkenstockomat. Szitkozódva lehúzom a cipőmet, és fogcsikorgatva küzdök a szúrós kavicsok ellen. Túl régóta élek a városban. Whitney-vel minden nyáron mezítláb mászkáltunk.

Nem jutok messzire, amikor sietős lépéseket hallok a hátam mögötti lépcsőn.

– Fern. Várj!

De nem várok. Még jobban megszaporázom a lépteimet, de megbotlok, és hatalmasat zakózok. A megaláztatás előbb csap arcul, mint a tenyerembe és a térdembe hasító fájdalom.

– Jól vagy? – tornyosul fölém Will.

Átkozom a napot, amikor megszületett. Meg azokat az embereket, akik kilenc hónappal azelőtt egymást ölelték. Sokáig átkozódom, ahogy ott fetrengek. A homlokomat a földhöz nyomom, ujjaimat a kövekbe mélyesztem. Talán ki tudom ásni magam ebből a helyzetből.

– Felsegítelek, oké?

Mielőtt nemet mondhatnék, hogy nem oké, hogy ebben az egészben semmi sem oké, Will megfogja a karomat, és talpra ránt.

Megállok, lesöpröm a ruhámról a piszkot és a kődarabokat, Will pedig leguggol, hogy megvizsgálja a sérülésemet. A fejünket néhány centi választja el egymástól – olyan közel van, hogy érzem a kölnije illatát, a füstöt, a bőrt és valami édeset, mint az égetett karamell. A tekintetemet szigorúan a lábamra szegezem.

– Elég rosszul fest – mondja, aztán végigsimít egy véres folton, ami kezd megduzzadni. Csak bámulom, mint aki sóbálvánnyá vált.

– Semmi baj – vakkantom. Megkockáztatok felé egy pillantást, szempillái sűrű sötétjén át sandít fel rám.

– Te vagy az – leheli. Nem tűnik meglepettnek, hogy lát.

Felegyenesedem, mire Will is követi a példámat, teljes magasságában áll előttem.

A nyakkendőjét bámulom. Egyszer azt mondta, soha nem fog ilyesmit viselni. Kíváncsi vagyok, vajon a tervének melyik részét nem tartotta még be.

– Jól vagy? – kérdezi. – Nem akarsz leülni? – Egy rönkfa pad felé mutat, amely a tóra néz, bár sötét van ahhoz, hogy kivehessem a túlsó partot. A levegőben frissen nyírt fű, petúnia és fenyő illata terjeng – a szálló körüli gondozott gyep és kertek találkozása a szabad természettel. A tekintetem a stégre téved, ahol pár helyi tűzoltó az esti tűzijátékra készülődik, és nyelek egyet.

Megrázom a fejem, kavarognak a gondolataim. Ezernyi dolgot készültem mondani Willnek, most azonban egy sem jut eszembe.

Megdörzsöli a nyakát.

– Ugye emlékszel rám? – A szavai úgy hagyják el az ajkát, mintha kötélen táncolnának. Három óvatos lépés.

Hogy emlékszem-e? A kérdés nevetséges, már-már röhejes. Anyunak köszönhetem, hogy életben vagyok, de Will volt az, aki segített kitalálni, hogyan formáljam a magam képére.

Felveszi a cipőmet a földről, és óvatos arckifejezéssel közelebb lép, hogy odaadja. A mozdulat felráz a révedezésből. Minden oldalról vendégek vannak körülöttünk, pokrócokon heverésznek, a parti nyugágyakon elnyújtózva várják, hogy elkezdődjön a tűzijáték. Nem érdekel.

– Ó, emlékszem én – morgom. A lámpa fénye átbucskázik kiálló arccsontján, és egy kép villan fel bennem arról az éjszakáról. Ahogy a pislákoló gyertyafény végigsiklott az arcán. – És érdekelne, mit keresel itt.

Nagyokat pislog a hangsúlyom hallatán, és újra felemeli a cipőmet.

– Az én szállómban – teszem hozzá, elkapva a tűsarkakat. – Talán elnézted a dátumot?

– Nem. Csak…

– Ne próbáld azt állítani, hogy ez csak valami véletlen egybeesés! – torkolom le.

– Hát nem tudod? – Úgy tűnik, zavarban van. – Azért vagyok itt, hogy segítsek – dörmögi immár halkabban.

– Miről hadoválsz?

– Anyukád nem mesélte? Ő vett fel üzleti tanácsadónak.

A nyakam hátrabicsaklik.

– Az anyám? Honnan ismered az anyámat? – sziszegem, és lehunyom a szememet. Egy pillanatra elfelejtem, hogy anya meghalt.

– Itt találkoztam vele tavaly nyáron – mondja Will. – Gondoltam, talán említette neked. És hogy most ezért vagy itt. A segítségemet kérte a stratégiai tervezéshez és az ötleteléshez…

Meglengetem a cipőmet, hogy elhallgattassam Willt. Teljesen szétcsúsztam. Képtelen vagyok felfogni az egész valószínűtlen helyzetet: anyám megbízott egy tanácsadót, vagy a még bizarrabb csavart, hogy ez a személy éppen Will. Will, aki itt van. Will, aki tavaly nyáron is itt járt. Will, aki ismerte anyámat. Will, aki azt hitte, tudok az érkezéséről. Will, aki mindezek ellenére továbbra sem próbált kapcsolatba lépni velem. Ez már sok.

Veszek egy mély lélegzetet, hogy elmondhassam neki a legfontosabbat.

– Will – susogom, a neve furcsán hat a nyelvemen. – Édesanyám meghalt.

– Micsoda? Nem. Hiszen most beszéltem vele… nem is olyan régen – motyogja, inkább magának, semmint nekem.

– Autóbaleset érte. Még májusban. – Úgy veszem sorra a tényeket, mintha egy-egy sebtapaszt rántanék le: tisztán és a lehető legkevesebb figyelmet fordítva a szavak jelentésére. Elmondom hogy az étterem jégautomatája a vacsora kellős közepén elromlott, hogy a pultosoknak az egyik emeleti adagolóval kellett beérniük. A vendégek panaszkodni kezdtek az állandó zajra, anyu pedig úgy döntött, maga megy be a városba, és hoz egy csomagtartóra való jeget. Sötét volt, és kétlem, hogy látta volna a szarvast, amíg az be nem csapódott a szélvédőjébe.

Eszméletlenül dühít, hogy olyan feladatokat vett magára, amiket könnyedén átadhatott volna másnak. Végül a szorgalma lett a végzete.

Will végigsimít az arcán. Egy árnyalattal sápadtabb lett.

– Jól vagy? Persze hogy nem vagy jól – hebegi, megválaszolva a saját kérdését. – Tényleg fogalmad sem volt, hogy jövök. Azért vagy itt, mert elvesztetted az anyukádat.

Feltartom a kezem, tenyérrel felfelé – zavaromban, nem feltűnősködésből.

– Enyém lett ez a kóceráj. Rám hagyta.

Will rám mered, mire elfordítom a tekintetemet. A heteken át tartó éjszakai ébredések és a végeláthatatlan hánykolódások hatása lassan kezd megmutatkozni, ahogy a csontjaimban lakozó kimerültség a felszínre szivárog.

– Fern – leheli halkan, gyöngéden. Megforgatja a gyűrűt a kisujján. Már el is felejtettem a gyűrűcsavargatását. – Részvétem.

Ez úgy csapódik a mellkasomnak, akár egy fejsze tompa vége. Nem akarom, hogy sajnáljon. Megremeg az alsó ajkam.

A karom után nyúl, de visszarántom.

– Ne!

– Fernie? – szólít Jamie a lépcső tetejéről. – Jól vagy?

– Persze – vágom rá, és félrehúzódom, hogy helyet adjak a főépület felé masírozó csoportnak.

Jamie jó estét kíván a vendégeknek, és figyelmükbe ajánlja a ráklevest. Aztán a fokokat kettesével véve lenyargal a lépcsőn. Nem olyan magas, mint Will, de mindig is meglepően magabiztos volt a fellépése. Úgy áll ott, mintha legalábbis egy óriás lenne.

– Itt hagyta a kulcskártyáját, Mr. Baxter – mondja, és összehúzott szemmel átnyújtja Willnek. – És a bőröndjét is, de azt majd felküldetem az apartmanjába.

Will még jobban kihúzza magát, ahogy átveszi a kulcskártyát.

– Igazán köszönöm.

– Szóval ismerik egymást? – pislog ránk Jamie kérdő tekintettel.

– Nem – vágom rá, miközben Will azt feleli: – Igen.

Jamie tekintete a lábamra siklik.

– Van egy elsősegélydoboz az irodában. Kitisztítom a sebet.

– Ne is törődj vele – nyögöm. – Komolyan, Jamie, jól vagyok.

Pontosan látom a pillanatot, amikor a név hallatán Willen átfut a felismerés. Kettőt pislog, és a döbbenet úgy árad szét az arcán, akár a dagály.

Jamie elém guggol, és a sebes lábamat vizsgálja. A tekintetem Willre siklik. Reflex. De ő csak Jamie-t figyelve áll, kezét az oldalához szorítva.

– Biztos, hogy jól vagy, Fernie? – tudakolja Jamie felpislogva rám. – Nem tetszik ez nekem.

Jamie Pringle és Will Baxter között ácsorgok, mezítláb, felhorzsolt térddel, alig két hónappal anyám halála után.

– Aha – trillázom.

– Ezt nem veszem be. Most azonnal velem jössz. – Jamie újra felegyenesedik. – Engem nem versz át, Fernie – susogja a fülembe, de biztos vagyok benne, hogy Will is hallja.

Elönt a bűntudat, pedig nincs miért. Mégsem tudom lerázni. Gyűlölöm magamat érte.

Will megköszörüli a torkát.

– Akkor én megyek – motyogja. – Sajnálom, Fern. – Hosszasan kémlel. Először azt hiszem, mond még valamit, de aztán az ösvény felé fordul.

Az első tűzijáték-rakéta hangos pukkanás és sistergés kíséretében felrobban a fejünk fölött, megvilágítva a fák lombkoronáját. De nem nézek fel. Willt bámulom: úgy távolodik tőlem, mint tíz évvel ezelőtt.

Te meg én egy év múlva, Fern Brookbanks. Ne hagyj cserben.

Ezek voltak az utolsó szavai.

4
JÚNIUS 14., TÍZ ÉVVEL EZELŐTT

A srácok mindig is olyan görbék voltak. Ajtófélfáknak dőltek, menzaasztalok fölött görnyedtek. Jamie gyakran engem használt támasztéknak, könyökével a vállamra nehezedett. Will sokkal egyenesebben tartotta magát.

Épp a város fölött áthaladó repülő szárnyát skiccelte fel a falra, én meg úgy tettem, mintha a The Gridet olvasnám. A jegyzetfüzetem az asztalon feküdt, benne a listával azokról a dolgokról, amit még beterveztem a hazaút előtt: minden, amit meg akartam tenni, nézni és kóstolni. A suli, az egyetemi teendők és a meló mellett nem sikerült kihasználnom a lehetőségét, hogy Kanada legnagyobb városában élhetek. Reméltem, hogy a The Grid e heti számában találok néhány olcsón megvalósítható ötletet, amit felvehetek a listámra, ám ehelyett Will hátának hosszú vonalát bámultam, és azt, ahogy biztos kézzel az ecsetet fogta. Leginkább a tartása ragadott meg. Határozottan nem volt görnyedt.

– Szinte hallom a megvetésedet – mormogta Will. – Baromi hangos. – Átnézett a válla fölött, haja a szemébe hullott, ajka felfelé kunkorodott. – Nem akarsz valami zenét betenni, hogy elnyomja?

Szóval vicces és vonzó. Szúrósan rámeredtem, de Will mosolya csak még szélesebb lett. Sosem láttam olyan szépet, mint az övé.

– Mindig így villogtatod a fogaidat? – érdeklődtem.

– Mindig ilyen barátságos vagy?

– Mondhatjuk.

Felkacagott. Szinte éreztem a nevetésének a hangját a gyomromban: meleg volt, és édes.

– Akkor nem veszem magamra. – Az asztalon lévő iPodom felé biccentett. – Zene?

– Okés. – Rekordidő alatt megtalálta a gyenge pontomat. A nyomdafestéket az ujjaimról a nadrágomba töröltem, majd lepattogzott kék körmeimmel végigböngésztem az albumaimat, vajon mi tetszene neki. – Megvan az új Vampire Weekend. Hallottad már?

– Ezt hallgattad, amikor bejöttél? Láttalak korábban az utcán.

Meglepetésemben megköszörültem a torkomat.

– Ó, nem. Peter egyik listáját hallgattam.

– A pasid?

Felhorkantam.

– Peter anyám legjobb barátja. A listák gyártása amolyan hobbink.

Nem túloztam. Peterrel a zenén keresztül kommunikáltunk egymással. Anyu a titkos nyelvünknek nevezte.

Szerinte Peter nem sok embert engedett be a világába – ez is közös volt bennünk. Anya úgy mesélte (és előszeretettel mesélt róla), ő már jóval a születésem előtt befurakodott az életébe.

Nem tudta, mit kezdjen a rengeteg dumámmal, és azt sem, hogyan hallgattasson el, így hát egy együtt töltött tél után egy életre a nyakán maradtam. Össze voltunk zárva – így kényszerítettem rá, hogy a barátom legyen.