Szerb Antal

Novellák

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

MADELON, AZ EB

SZERELEM A PALACKBAN

SZÁZADVÉG

A ZSARNOK

ST. CLOUDBAN EGY KERTI ÜNNEPÉLYEN

GONDOLATOK A KÖNYVTÁRBAN

CYNTHIA (Töredék)

A HERCEG (Képzeletbeli arckép)

A FEHÉR MÁGUS

A VÁLASZTOTT LOVAG

A SZÖRNYETEG KÖZELEDÉSE

PICO HERCEG ÉS MONNA LIANORA TÖRTÉNETE

AJÁNDOK MÁTKASÁGA

BUDAPESTI KALAUZ Marslakók számára

A HARMADIK TORONY

Velencében lenni

Velence dícsérete

Sikátorok

Penzió

Ungheria

San Marco titka

Töprengés

Este a Piazzán

Signorák és signorinák

C á Rezzonico

Vicenza

Verona

Egy polgár vallomásai

Meleg

Vittoriale

Ház és ciprus

Egyedüllét

Treno popolare

Bologna

Ravenna

Bizánc

Szász Detre sírja

San Marino

A Harmadik Torony

Ferrara

Trieszt, avagy a fáradtság

KÖNYVEK ÉS IFJÚSÁG ELÉGIÁJA

TERMÉSZET VAGY TÁJ

SZÁZ ÉVES DOLGOK

Pest-Buda

A júliusi forradalom

Kazinczy Pesten, 1827

Kazinczy utolsó napjai

VERSEK

A gályarab

A lovag hazatérte

A tizenhat éves

A toronyőr

Az angol komédiás

Ballada

Hannibal esküvése

Kariatidák

MADELON, AZ EB

Elérhetetlen vágy az emberé,

Elérhetetlen, tündér, csalfa cél.

Csongor és Tünde.

Bátky János, dr. phil., életének szürkesége ellen különféleképen védekezett. Gyermekkorában néha sikerült csokoládéevés közben azt képzelnie, hogy szalámit eszik. Később nagyon szerette a kevert italokat. A gin a vermuthban olyan volt, mint meghalt fenyőerdők erőteljes kísértete. A vörösborba curacaot lehetett önteni és az olyan volt, mint egy tizenhatéves kislány, aki azóta már biztosan férjhezment. A nők arcát következetesen elfelejtette.

– Hogy is néz ki Jenny? – tünődött egy bizonyos őszi délutánon Londonban. Repkény futotta be a walesi methodisták kis templomát, mely előtt állt. A londoni templomok csodálatos módon megőrzik az igaz hit falusiasságát az automobilok között.

Gyorsan feljegyezte ezt az aforizmát, mert rendszerető ember volt. Azután visszatért Jennyre. Öt perc múlva hat. Ha addig nem jut eszébe, hogy néz ki Jenny, katasztrofális lesz. Igaz ugyan, hogy Jenny általában sötétkék kosztümben szokott lenni, de ezt mégsem lehet mint végérvényes igazságot leszögezni. Kétségkívül van Jennyben valami kimondott Jennyszerűség, de csak oly halványan, mint ahogy a teafajták különböznek egymástól. Végeredményben minden nő Jenny.

– Hullo, is it you? Maga az? – mondta Jenny, a megérkező.

A kérdés igen helyénvaló. «Minden randevu első és legnehezebb feladata az azonosság megállapitása,» jegyezte fel Bátky, ezúttal csak mentálisan. Itt van egy idegen hölgy, aki butaságokat beszél és haragszik, hogy máshol vártam, mint ahol megbeszéltük. Bátky hagyta, hogy Jenny kiharagudja magát, azután megkérdezte:

– Nem jönne el hozzám teára?

– Ó nem, – felelte Jenny halálra váltan, mint mindig, mikor ez a lehetőség felmerült. Azután elmentek Bátkyhoz teára, mint mindig.

Jenny a vevőkről beszélt. Egy öregúr megvett egy György-korabeli kályhapiszkálót, egy famadonnát és egy kis négerplasztikát. De meddig tartott! Krokodilokban még mindig nagy a kereslet. Ó és volt ott két fiatalember, biztosan művészek voltak, azt mondták Jennynek, hogy olyan, mint egy olasz kép. Hogy is hívják az a híres olasz festőt?

– Giovinezzo Giovinezzi, – indítványozta Bátky.

Igen. És vacsorára is hívták. De ő nem ment. Décens nő nem megy.

Mert Jenny egy műkereskedésben dolgozott.

És ott volt Rothesay grófné, megint.

– Ó, ott volt? – kérdezte Bátky, némileg felébredve. Rothesay... gyönyörű. Történelmi név. Az egyik ősét már az első skót Jakab akasztotta fel, valahol St. Albansben. Majd otthon utánanézek.

– Milyen nő Rothesay grófné?

– Ó, nagyon különös. Igen, határozottan azt lehetne mondani, hogy nagyon különös. Csak bejön, rámutat valamire, mondjuk egy gyertyatartóra és elviszi...

Bátky gondolatokba mélyedt.

Otthon, mialatt Jenny elkészítette a teát (Jenny az egész szerelemből ezt élvezte a legőszintébben), Bátky utánanézett a Rothesayknek. Egyet csakugyan felakasztottak. Skót tavat képzelt el, a kastély előtt a hagyományos két agár, a gróf mélabús, elefántcsontot gyüjt és titkon, egyedül leissza magát hajnal felé, egy ablakmélyedésben. A grófné szívében katholikus már, főorvosoknak maszkirozott jezsuitákat enged be egy tapétaajtón. Az égen tragikus alakú felhők vonulnak.

Tea után Jenny közömbösen várta, hogy asszonyi sorsa beteljesedjék. Bátky hallgatott.

– Ha Jenny most Rothesay grófné volna, azt mondanám: – Mylady, hogyan tehette ezt? Hogyan kockáztathatta ennyire a jóhírét? Hiszen a szomszéd lakásban Mrs. Bird állandóan leselkedik... És különben is... egy Rothesay, akinek az ősét oly tragikus körülmények közt akasztották fel, hogyan alázhatja le magát hozzám, a polgárhoz, az egyszerű tudóshoz? A gróf kopói a nyomunkon vannak... Meneküljön, asszonyom, azonnal, távozzék... És amikor kifelé menne és már az ajtóban állna dacosan felemelt fejjel, azt mondanám: Ó mylady, csak egy pillanat századrészére maradjon még, jöjjön bár aztán a kárhozat...

És Jenny lába elé vetette magát. Jenny kissé zavartan símogatta a haját, de hozzászokott már sok mindenhez.

Azután minden úgy ment, mint rendesen.

Jenny megint ott felejtette egy ruhadarabját és mikor visszajött, már egy végtelenül fanyar Bátkyt talált. Bátky elgondolta, hogy egész életét rémes kis Jennykre pazarolja, mikor gyermekkora óta Rothesay grófnék után vágyódott. A történelem a számára olyan erotikus világ volt, mint másoknak a színházi öltözők és egy igazi nagy szerelemhez néhány száz év történelemre volt szüksége legalább is. És akkor Jenny... hazugság és onánia az egész.

– Mi baja? – kérdezte Jenny.

– Semmi. Csak máskor ne jöjjön. Vöröskezű nők, maradjanak otthon. És fogyjon le combban. És egyáltalán szűnjék meg.

Napokig ácsorogott azokban a végtelenül csendes utcákban, ahol tudomása szerint az angol arisztokrácia lakik, mikor Londonban időzik. Néha nagy szállítóautók mentek át valamelyik híres londoni cég nevével. – Biztosan estély lesz valahol, – gondolta izgatottan. Itt-ott sikerült szóba ereszkednie egy kapus családtagjaival.

«Az arisztokrácia legfőbb ismérve a láthatatlanság», jegyezte fel. Azután némi gondolkozás után hozzáfűzte: «Szőke nők nem szeretik a halakat, de eksztázisba jönnek, ha tengeri pókot kínálsz.»

De vasárnapra kelve nyomasztónak érezte arisztokratikus magányát és elment a Regent Parkba, hogy a sétáló bolti lányok valamelyikével kiegészítse női repertoárját. Figyelmét főkép a mókusok kötötték le, melyek hallatlan tömegben szórakoztatják a közönséget ebben a parkban; továbbá a kutyák. Egy rendkívül érdekes fekete kutya sétált előtte, olyasmi volt, mint egy Scotch terrier, de sokkal nagyobb és ördögibb, biztosan valami új találmány. A kutya mögött egy hölgy, kit a kutya nyugtalanul vonszolt maga után. Valamit keresni látszott az eb. Aggodalmasan szaglászta a földet. Végre egy műemlék előtt megállt. A célhoz értek boldog izgalmával hozzálátott, hogy sétájának tulajdonképeni és fontosabb programmját lebonyolítsa. De a terv véghezvitele úgy látszik belső akadályokba ütközött és hosszadalmasnak igérkezett. A kutya egészen különös meggörbüléseket mutatott be és így meggörbülten is egyre járkált körbe, igen kínos látványt nyújtva. Több angol kisfiú érdeklődéssel szemlélte és szakszerű magyarázatokkal kísérte a műveletet. A hölgy idegesen elfordult a kutyától.

– Ha parancsolja, majd vigyázok addig az ebre, – mondta Bátky. – Talán etesse addig a mókusokat.

– Nem rossz gondolat, – mondta a hölgy és átadta a kutyát Bátkynak.

– Pardon, – kiáltott utána Bátky, – hogy hívják a kutyát?

– Madelonnak, – felelte a hölgy és elsétált.

Aznap este Bátky egy kutyával gazdagabban tért vissza kis otthonába. A hölgyet a tömegben elvesztette. Eszébe jutott, hogy a kutyáknak remek ösztönük van és rábízta magát Madelon vezetésére. Kisétáltak a Hamestead Heathre, ahol a hegy tetején egy tó épült, melyet megcsodáltak. Madelon szótalanul és szórakozottan ballagott tovább. Órák hosszat gyalogoltak. Késő este kiértek Golder's Greenbe, ahol Londonnak vége van. itt azután Madelon visszafordult és nyugodtan elindult a város felé. Bátky rájött, hogy a kutya becsapta. Taxit vett és másnapi ebédjének feláldozása árán hazaszállította Madelont.

Nyugtalan éjszakája volt. A kutya nem evett, nem ivott. Gyanakodva szemlélte Bátky bútorait, majd bevonult egy sarokba és vonított. Hajnal felé Bátky már nem bírta tovább, elment egy egész éjjel nyitva levő teaházba és a márványasztalra borulva néhány órát szunnyadozott.

Reggel a nap a kutya jegyében kelt fel. Hazament, Madelon még élt, sőt nyugodtan aludt Bátky ágyában. Olyan volt, mint egy rojtosszélű fekete kendő. Mikor Bátkyt meglátta, indulatosan morgott. Enni nem akart.

Bátky egy karosszékbe vetette magát és megpróbált módszeresen gondolkozni. Mit csináljon Madelonnal? Esetleg a Kensington Museumnak ajándékozza, ott sok kitömött kutya látható. De humánus szíve tiltakozott ez ellen a terv ellen. Nevelje fel és igyekezzék összebarátkozni vele? Az emberi akarat néha csodákat tesz. Lassankint megnyugodott ebben a gondolatban.

– Majd megszokjuk egymást, – mondta magában. – Mindig vágyódtam egy állat után, hogy ne legyek olyan egyedül. Kár, hogy Madelon csak azért száll le az ágyról, hogy meglocsolja a márványlapot a kandaló előtt.

Lehajtott fejjel hallgatta a részeg takarítónő szemrehányásait. Hozzá volt szokva, hogy az emberek félreértik.

– Egy-két hónap mulva talán már rá fogom venni, hogy eljöjjön velem sétálni. Majd a Regent-Parkban fogunk sétálni egy szép tavaszi délutánon. Egyszer majd szembejön velem a hölgy, akitől Madelont kaptam. «Asszonyom, – fogom majd mondani, – ime, hűségesen megőriztem, amit rámbízott. Madelon egy kicsit megnőtt azóta, ugy-e, kissé tán meg is hízott, de nem annyira, hogy formáinak ártana. Általában látszik rajta, hogy az utóbbi hónapokat egy intellectuel társaságában töltötte. Nem hiszem, hogy hátrányára fejlődött volna...»

– És így szó szót követ majd, mígnem elmegyünk teázni, majd moziba, ki tudja. – A hölgy, amennyire emlékezett rá, csinos és megnyerő külsejű volt, rendkívül egyenes vállal. Egyszerűen, de ízléssel öltözött. Nyilván fiatal, de jómódú dohánykereskedő neje. Édesapja tiszteletben megőszült tisztviselő egy nagy biztosítóintézetnél. Egy kis házuk van valahol, talán East Ealingben, egy olyan utcában, melynek minden oldalán hatvan ház áll és mind egyforma. És az élet bennük, szintén tökéletesen egyforma lehet. Ó, angol kispolgárság, pontos teaidő, nyugodalmas téli esték a kandalló előtt, félóránkint egy szó, az is a walesi hercegről...

Délután csöngettek. Bátky felrázta magát polgári álmaiból és ajtót nyitott. Az ajtóban a hölgy állt.

– Eljöttem Madelonért, – mondta egyszerűen.

– Ó! ó! sőt ó! – mondta Bátky, elveszve a sors csodálatos útjainak szemléletében. – Foglaljon helyet. Madelon még él. De hogy talált meg engem? Mégis, London nagy város...

Nagyon könnyű volt, – mondta a hölgy. – Maga tegnap kezembe nyomta ezt a könyvet, hogy fogjam, amíg maga Madelonra vigyáz. A könyvben volt egy levél, Bátky Jánosnak, London, Francis Street... gondoltam, ez Maga. Délután jöttem, hogy itthon találjam. Mert bocsánatot akarok kérni... képzelem, Madelon mit müvelt az éjszaka... szegény ember!

– Ó, már kezdtünk összebarátkozni – mondta Bátky szemérmesen. – Egész éjszaka simogattam, mert arra gondoltam, hogy olyankor a Maga keze érintette.

– Kedves, – mondta a hölgy és levetette kalapját.

Most látta csak Bátky, hogy milyen gyönyörű. – Mindig is szerettem a dohánykereskedők feleségeit. A hajában van valami a virginiai dohány nemes sárgaságából.

Teát főztek és amíg a hölgy betöltötte, Bátky megragadta az alkalmat és felírta egy cédulára: «A szerelmek szeptemberben vagy januárban kezdődnek.»

Tea után odaült a hölgy lábához és ölébe hajtotta fejét. Arra gondolt, hogy most otthon vannak, a hölgynél otthon, East Ealingban. A falon lóg a család, a nagypapa pofaszakállal. A grammofon karácsonyi énekeket dalol. Minden olyan nyugodt és változhatatlan. A Brit birodalom erős alapokon áll. Madelon egy kis macskával játszik a kandaló előtt.

A hölgy ajkának oly íze volt, mint a házilag készült eperjamnek. Mikor ruháit levetette, mozdulatai nyugodtak és szelídek voltak, mint aki tudja, hogy holnap is lesz egy nap. Lényéből annyi határozottság sugárzott, hogy Bátky nem is csodálkozott váratlan diadalán. Úgy látszik, náluk teaivás után ez következik. Jenny is így szokta...

– Máskor is eljövök, – mondta a hölgy estefelé.

– Boldog leszek, – mondta Bátky meggyőződéssel. – Nem mondaná meg a nevét?

– Ó! Azt hittem, hogy megismert. A képemet láthatta eleget a lapokban. Én vagyok Rothesay grófné.

És elment.

Ez a végakkord bántotta Bátkyt, aki nagyon becsülte az igazmondást másokban. Többnyire szakított a hölgyekkel, akik azt mondták, hogy fogat huzatnak, amikor a másik férfival voltak. Miért szégyeli azt, hogy egy fiatal, de jómódú dohánykereskedő felesége? Az angolok gyógyíthatatlan sznobok. Ha nekem volna egy kis házam East Ealingben és a nagypapa pofaszakállal lógna a falon, dehogy tagadnám le.

Ez a hazugság annyira lehangolta, hogy nem is lett szerelmes az illető hölgybe. Magányossága megint úgy nyomta, mint egy lassan leereszkedő mennyezet. A londoni utcákon mindig épen alkonyodott; finom eső szitált; a Camden Hillen öregurak sétáltak a végtelen pihenés felé. A Kensington városrészben egymagában kétmillió idősebb hölgy lakik. Az életnek semmi értelme sincs. Valahol, talán egy skóciai kastély mélyén, vagy százados fák alatt egy sötétedő alléeban, egy meghasonlott grófnő most vet véget önkezével életének.

Egy nap megint megjelent a hölgy.

Megint nagyon kellemes délutánt töltöttek. Bátky bizalmas és érzékeny hangulatban volt, Pestről mesélt, ahol meghitten világítanak ki az utcára a kávéházak, a pincérek tudják, hogy az ember milyen ujságot szeret olvasni és titokzatos szegényemberek lapátolják éjszakánkint a szép fehér havat.

– Hogy hívják? – kérdezte, mert elvárta, hogy msot már az asszony is őszinte lesz.

– De hiszen moindtam már. Én vagyok Rothesay grófné.

Bátky hideg lett és kimért. Látta, hogy sohase fogja megközelíteni ezt a nőt, pedig mit ér a szerelem, ha nincsen az emberek közt lelki kapcsolat.

– Holnap elutazom, – mondta, – Franciaországba, ahol az apám toronyőr a Notre-Dameban.

– Mikor jön vissza? – kérdezte a hölgy?

– Nem jövök többet vissza, – mondta Bátky komoran.

– Ahogy gondolja, – mondta a hölgy vállat vonva és lesietett a lépcsőn.

Pár nappal később a Sunday Pictorials valami alkalomból megint hozta Rothesay grófné fényképét. Ő volt az.

«A nők kiismerhetetlenek,» írta fel Bátky egy papírszeletre, melyet gondosan eltett.

SZERELEM A PALACKBAN

Lancelot, a lovag, akit nem érhet semmiféle gáncs, Chatelmerveilnek, Klingsor varázsló várának vendége volt. Vacsora után voltak, Klingsor a legjobb borait hozatta fel előkelő vendége tiszteletére. Kettesben iddogáltak az irdatlan nagy terem közepén.

– Nem udvariasságból mondom – szólt Lancelot -, de ilyen jó bort, nem emlékszem, mikor itam utoljára.

– Itthoni termés – mondta szerényen a varázsló. – Kár, hogy olyan kevesen isznak belőle. Bizony, kedves öcsém, nem is képzeled, milyen elhagyatott vagyok. Esztendőszámra nem jön hozzám látogató. Úgy élek valósággal, mint egy remete.

– Nem lehet csodálni, mindig mondtam neked, minek űzöl ördögi mesterkedéseket. Azért nem meri egy úriember se betenni ide a lábát.

– Ugyan kérlek, az én varázslataim! Rég felhagytam már azzal az unalmas foglalkozással. Minden félreértésen alapul, amit rólam beszélnek. Hidd el, tisztára jóakaratból történt, hogy annak idején elraboltam az Orilous menyasszonyát, meg hogy Meliacansot tenősbékává változtattam, amikor a Szentföldre akart menni, meg ezek a históriák.

Lancelot készséggel el is hitte. A varázsló, amint az éjszaka növekedtével mind jobban felébredt fáradt közönyéből, egyre rokonszenvesebb lett. Mélyen ülő két szeme csupa ragyogó okosság volt, szava csupa öreg bölcsesség.

– Derék ember vagy te, Klingsor bátyám, és mindig mondtam – szólt Lancelot és megölelte a varázslót.

Klingsor efölött való örömében még jobb bort hozatott fel, ebből még nem adott senkinek, szinte maga is meg volt hatva, amint reszkető kezével maga töltötte a kelyhekbe. A bornak csodálatos színe volt. Lancelot felállott, arca komoly és gyönyörű lett, amint mondta:

– Klingsor, most már itt az ideje... ezt a kelyhet az én magas úrnőmre, Guinevere királynéra!

Kiita, és hosszasan maga elé meredt. A varázsló ismerte ezt a tekintetet. Tudta, eljött a pillanat, amikor a szerelmes lovag vagy könnyekre fakad és kiönti a szívét, vagy pedig kitépi a varázsló szakállát. Hogy ez utóbbinak elejét vegye, teljes erejéből visszaszorította a száraz köhögést, ami a torkát fojtogatta, és áhítattal kérdezte:

– Ó, hát a világszép Guinevere krályné a te hölgyed? Talán most is az ő szolgálatában jársz?

Tudta jól, hogy Guinevere Lancelot hölgye. Abban az időben még nem találták fel a diszkréciót, és a nevezetesebb szerelmekről országról országra házaltak a lantosok. Különben neki igazán mindegy volt, akár Guinevere, akár Viviane, nem lévén már érzéke a női nem iránt.

Lancelot ajka körül finom, átszellemült mosoly játszott, szinte el akart repülni az ajkáról, amint felelte:

– Hét esztendeje minden utam az ő szolgálatában áll. Bizonyára hallottál egy és más viselt dolgomról. Igaz, hogy az emberek szeretnek mindent felfújni. Most is éppen egy sárkány ellen vonulok, aki múltkor Szent Mihály éjszakáján berepült a királyné kincsesházába, és ellopta a felét annak a pár cipőnek, amit a királyné a férjétől, a dicső Arthus királytól kapott, amikor az visszajött írországi hadjáratából. Hallatlanul szemtelen némely sárkány. A királyné engem bízott meg mint leghívebb lovagját, hogy visszaszerezzem. Mégis, más kezében nem szívesen látná a cipőjét, hisz ez érthető, ugye?

A varázsló ábrándosan mondta:

– Hát ilyen nagy a szerelem... akkor te nagyon boldog lehetsz.

Lancelot felháborodott.

– Én boldog? Cipelem magammal a gyötrelmet, és néha lefekszem a földre, úgy üvöltök. Napjaim kétharmadát aktív boldogtalansággal töltöm, maradék harmadában pedig csodálkozom, hogy hogy is bírom elviselni.

– Hát akkor azt kell gondolnom, ne haragudj, hogy a királyné nem szeret téged.

Lancelot felugrott, karjára csapva.

– Hát mit gondolsz, vén gazember, kehesek atyamestere! Hogyan is szeretne engem Guinevere királyné, aki Arthus király felesége! Ő a legszentebb asszony azok között, akik valaha rácáfoltak Éva anyánk természetére.

A varázsló bocsánatkérő szónoklatot akart kivágni, de kitört belőle a régóta visszafojtott köhögés. Szeme majd kiesett, és közel volt, hogy leforduljon a székről. Lancelot, megfeledkezve a sérelemről, segítségére sietett, püfölte a hátát és vigasztalta.

– Látod, látod – mondta -, nem elég, hogy addig rakoncátlankodtál a férfiasságod ékével, amíg el nem vették tőled: vigyázz, nehogy a nyelveddel addig rakoncátlankodj, amíg magad leharapod.

A varázsló nemsokára magához tért, bevezette Lancelot-t a hálótermébe és nyugodalmas jó éjszakát kívánt. Lancelot felsóhajtott a ”nyugoldalmas” szóra, azután buzgó imában kérte a mennybélieket, hogy őrizzék meg Guinevere királynét, és lefeküdt.

Klingsort ez idő tájt krónikus álmatlanság gyötörte. Elővett egy könnyebb arab varázslókönyvet, hogy elűzze az éjszaka unalmát, de sehogy sem érdekelte, amit olvasott. Ha eszébe jutott Lancelot sorsa, a szeme megtelt könnyel, és végül sírva is fakadt. Az öreg varázsló alapjában véve igen jóindulatú ember volt, és Wolfram von Eschenbach éppúgy félreismerte, mint, mint a középkoriak általában. Az Orilous menyasszonyát csak azért rabolta el, mert tudta, hogy Orilous goromba fráter, aki, ha különböző lovagi harcok után végül elnyeri a hölgy kezét, minden megmaradt harci kedvét az asszonyon fogja kitölteni, megveri napjában kétszer, reggeli és estebéd után és egyszer még a csuklóját is kificamítja. Ami pedig a Meliacans-esetet illeti, csak azért változtatta a lovagot teknősbékává, mert tudta, hogyha az illető elmegy a Szentföldre, menyasszonya meg fogja csalni egy zsidó harisnyakereskedővel.

Lancelot-n nagyon megesett a szíve. Megfoghatatlan volt előtte, hogy valaki ennyire szenvedjen a szerelem miatt. Ifjúkorában ugyan ő maga is sokat nyájaskodott az asszonyokkal? De amióta egy zordon férj oly kegyetlen, és ma már pirulás nélkül le sem írható módon állott bosszút rajta, már el is felejtette, hogy mi a szerelem, és határozottan jobban érezte magát nélküle.

Mégis sokat habozott, segítsen-e Lancelot-n. Tudta, hogy a világ ezt a cselekedetét is félre fogja magyarázni, és esetleg maga Lancelot is kitépi a szakállát. De ez sem tudta visszatartani, a szánalom mindennél erősebb volt benne.

Kikereste műszerei közül a csodaharapófogót és a kék szemüveget, amellyel meg lehetett látni szellemi lényeket. Majd levette a cipőjét, és beosont Lancelot szobájába.

A szobában kis mécses égett, Klingsor a bűvös szemüveg segítségével átlátott a takarón, az ingen, a bőrön, bele Lancelot testébe, és figyelemmel kísérhette a kis életszellemek pajzán játékait, amint a vérerek labirintusain kergették egymást fel-alá. Sokáig tartott, amíg a Szerelmet megtalálta közöttük. De végre rálelt: ott ült a Szerelem lovagló helyzetben Lancelot hátgerincén, és egy kicsi tollseprűvel csiklandozta. Azután elunta ezt a játékot, ügyesen bebújt a tüdő lebernyegei közé, és összeszorította a lovag szívét. De ezt is régi tréfának találhatta, mert beült az aortába, és a vérfolyamon felszállíttatta magát az agyba. Itt egy ideig babrált a finom tekervények között, kivett mindenfélét a fiókokból, meg visszatette, azután belezavarodott a vonalkák rendszerébe, ásított egyet és Lancelot száján át kiugrott az ágyra. Leült az ágy szélére lábát lóbálva és kis tükörben nézegette magát, mert a Szerelem nagyon hiú. Pedig nem volt szép a Szerelem: sovány volt és sápadt, nyugtalan és idomtalan, és a sok erőlködéstől kidagadtak az erei. De ő nem látta, hogy milyen csúnya, mert köztudomású, hogy a Szerelem vak.

A Szerelem az ágy szélén ült – ez volt az alkalmas pillanat. Klingsor gyorsan fogta a harapófogót és nyakon csípte vele a Szerelmet. A Szerelem sikított egyet és elejtette a tükröt.

A hangra az éberen alvó Lancelot felébredt, egy pillanat alatt talpon volt, kezében vánkosa alá rejtett kardja és rárohant Klingsorra. Mikor észrevette, hogy Klingsorral áll szemközt, zavartan és gyanakodva leengedte kardját.

– Te vagy az, Klingsor? – Nagyon restellte, hogy ilyen kellemetlen helyzetbe hozta házigazdáját.

– Igen... erre jártam... gondoltam, megnézem, hogy alszol.

– De minek az a harapófogó a kezedben?

– Tudod, ha netán valami féreg zavarná az álmodat, hogy megfoghassam.

– Ahhoz neked ekkora szerszám kell? Nekem egy darab papír is jó.

– Én nagyon undorodós természet vagyok.

– És fogtál legalább valamit?

– Igen... de egészen jelentéktelen.

És megmutatta a Szerelmet.

– Pfúj, de csúnya – mondta Lancelot, és kissé gyanakodva visszafeküdt.

Klingsor is visszatért a szobájába. A Szerelmet begyömöszölte egy palackba, gondosan bekötötte pergamenpapírral és cukorspárgával, és a pergamenre rárajzolta Salamon király pecsétjét. Azután egy kis vignettát ragasztott az üvegre, ráírta: Amor, amoris, masc., és beállította a polcra, a többi szellemet tartalmazó palack közé. A Szerelem úszkált körül a spirituszban, mint egy bánatos béka. Klingsor megelégedetten feküdt le.

– Vajha mindennap egy ilyen jó cselekedetet hajthatnék végre – sóhajtotta áhítatosan, és nemsokára el is aludt.

Lancelot másnap csodára ébredt: a nap már magasan állott az égen. Úgy megdöbbent, hogy sokáig mozdulatlanul feküdt az ágyában. Hét esztendő óta mindennap hajnalban ébredt, és rettenetes izgatottsággal ugrott ki mindig az ágyából. És ma szinte nem is volt kedve felkelni, nagy lassan öltözött és fürtjeinek a rendbe hozására alig vetett gondot. Megborotválkozni pedig egyáltalán nem borotválkozott meg.

”A sárkánynak így is elég elegáns vagyok” – gondolta magában.

Azután lement reggelizni. Klingsor nagy örömmel fogadta.

– Hogy aludtál, mit álmodtál? – kérdezte.

– Mit is? Jaj, igen, elvesztettem a sarkantyúmat egy sáros réten.

– Kár. Mert az első álom, amit idegen helyen álmodsz, be szokott teljesedni.

– Az baj lenne. Tudod, a mai búzaárak mellett a birtokaim sem hoznak úgy, mint azelőtt, és nem szeretem a fölösleges kiadásokat.

– Jobb lett volna, ha a szépséges királynéról álmodsz.

Lancelot elsápadt. Csakugyan! Hét esztendő óta minden éjjel Guinevere királynéról álmodott. És ma... reggeli imájába sem foglalta gyönyörű nevét, egyszerűen azért, mert imádkozni is elfelejtett. Már egy órája ébren van, és ha a varázsló nem szól, eszébe sem jut Guinevere királyné.

Szórakozottan búcsúzott el Klingsortól, és megindult a kanyargós hegyi úton lefelé. Klingsor integetett utána.

– Még nem boldog – mondta szakállát simogatva. – Még nem tudatosodott benne az örömteljes változás. De idővel bizonyára áldani fogja öreg emlékezetemet.

És zokogott a meghatottságtól.

Lancelot hosszú ideig gondolataiba mélyedve kocogott az országúton. Az út egy kis bükkösbe kanyarodott be. Egy asszonyt jött vele szemben az úton, szamáron ült, előtte és mögötte sok szép kenyér volt a szamár hátán. Bizonyára pékné.

– Adjon Isten – köszöntötte illedelmesen Lancelot. Gáncs nélküli lovag lévén, elve volt, hogy mindig előre köszönt a nőknek, még a polgárasszonyoknak is. A pékné viszonozta a köszönést.

A pékné nem volt csúnya, sőt, a maga polgári vaskos módján oly jóízűnek látszott, mint a kenyerei.

– Ugyebár, Amalasunthának hívnak téged – mondta Lancelot -, boldogult nagyatyád püspöki ostyasütő volt, és múlt húsvétkor három gyertyát ajánlottál fel, hogy színről színre láthasd egyszer Gábor arkangyalt?

– Nem – felelte az asszony.

– Hát akkor egyszerűen Merethének hívnak, négy gyermeked közül kettő feketehimlőben halt meg, de a harmadik gyönyörű, és a boltotok felett a cégér kék sündisznót ábrázol, és szeretsz pisztrángot enni?

– Nem – felelte az asszony.

– Most már eleget nyájaskodtunk – mondta Lancelot. Leszállt a lóról, az asszony szamarát egy fához kötötte, és az asszonyt leemelte a szamárról. A kenyerek kétoldalt ottmaradtak.

Egy idő múlva visszatértek az országútra, Lancelot felemelte az asszonyt a szamarára, a kenyerek közé, eloldotta az állatot és útnak indította. Egy ideig barátságosan integetett utánuk, azután felült a lovára, és ő is továbbment.

De alig ment ötszáz lépést, megrántotta lova száját és állva maradtak, földbe cövekelve. Lancelot egy ékes kendővel törölgette homlokát, amelyről csorgott a hideg veríték.

Most eszmélt rá.

– Minden látszat arra vall – mondta halkan -, hogy más nőt is megkívánok, mint a mennyei Guinevere királynét. – Egy óra hosszat állt egyhelyben, elmélkedve, hogy mi lehet a magyarázata ennek. Közben borzalommal látta, hogy elméjében újra és nem éppen kellemetlen módon megjelent a pékné, majd mások is, egy kapitány özvegye, két szüretelő lány, egy tisztátalan személy és Guinevere-nek három szobalánya. Csak a királyné nem jelent meg.

Súlyos mélabúban folytatta az útját napestig. Napszálltakor egy kedves kis városon lovagolt keresztül, ahol szép, magas tetős vendéglő állt, a Jeles Griffről elnevezve. Szívesen betért volna vacsorára, de akkor nem találta volna meg a sárkányt, aki a sötétség első óráiban szokott kijönni a barlangjából, hogy vizet igyék.

Majd zordon erdőbe ért, ahol a fák különös alakja, sötétzöld sziklák, és ijesztő légbeli kiáltások mind a veszedelem közeledtére figyelmeztettek. Keze ügyébe igazította a lándzsáját, és ösztönében bízva lovagolt arra, amerre a zordonság növekedni látszott. Csak azon csodálkozott, hogy nem találkozik pásztorokkal és hegyi öregekkel, akik intik, hogy ne menjen tovább.

Az út meredek volt, és Lancelot-t az éhség gyötörte, egyre türelmetlenebb lett. Végre nagy halom embercsontra bukkant. A következő kanyarodónál elébe is tűnt a barlang. Formája a hozzáértők számára félreérthetetlenül elárulta, hogy sárkányok számára készült. Lancelot, kezében előrefeszített lándzsával, amelyről előzőleg gondosan leszedte a kis angol lobogót, óvatosan közeledett.

De ki írhatja le felháborodását, mikor a barlang száján egy nagy táblát pillantott meg, amely cifra barátgót betűkkel közölte, hogy a sárkány elköltözött, és ez idő szerint a Halott Hegységnek Farsangi Fánk nevű csúcsa alatti barlangban lakik.

Lancelot jól tudta, hogy a Halott Hegység ettől a helytől körülbelül húsz mérföldnyire fekszik északra, közben több igen meredek hegylánc van és három rendkívül rossz hírű hágó, ahol a rablók elevenen szokták megnyúzni az utasokat, úgyhogy az utazás, a kor közlekedési viszonyai mellett, egyáltalán nem volt kényelmesnek mondható.

Hümmögve visszafordította a lovát, és a Jeles Griffben szállt meg éjszakára. A vacsorát apróra vagdalt fehér csirkehússal kezdte, azután megevett egy nagy pontyot, majd pedig egy igen ízes, fűszeres borjúcombot, különböző helybeli tésztákat és egy kosár nagyon szép almát. A borral is meg volt elégedve. Legnagyobb megdöbbenésére egyáltalán nem érezte magát boldogtalannak.

A boldogtalanság másnap reggelre sem jött meg. A nap sütött, a az ablak alatt kolompszóval kedves tehenek vonultak ki a rétre, megnyugtató trágyaszaggal töltve meg a szép világot, a reggeli ital (enyhe ürmös) és az utána következő nyúlpástétom is igen kellemesek voltak. Lancelot ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy egy tóban megfürödjék, és azután aludjék a fűben.

Akkor eszébe jutott a sárkány, a három hágó a rablókkal és a vitézi élet egész sötét kényelmetlensége. Néhány óra hosszat nehéz küzdelmet vívott magával.

Végre délfelé felhúzta a csizmáját és így felszerelve, nagyot dobbantott a lábával:

– Hát nem!

És megindult vissza Carreolba a királyné fél pár cipője nélkül, és a sárkány vígan élt tovább barlangjában, a Farsangi Fánk nevű csúcs alatt.

”Végtére a sárkány is ember” – gondolta.

Agyát különös tompaság fogta el. Egy új világban élt, ahol minden kedves és barátságos volt, és éppen ez volt a félelmetes és érhetetlen. Ebben az új világban olyan reménytelen volt a tájékozódás, hogy inkább beszüntette a gondolkozást. Úgy érezte magát, mint aki nagyon sok sört ivott. Nem egészen ok nélkül, mert útközben minden fogadóban felhajtott egy korsó sört.

Így érkezett meg Carreolba, ahol Arthus király abban az időben az udvarát tartotta. Megtisztálkodott az út porától, és a királyné magas színe elé akart járulni. De alighogy kilépett szállásáról, Gaveinbe ütközött, aki izgatotan közölte vele, hogy döntő fontosságú lovagi torna folyik Wales és Cornvall között, a félidő 2 : 2, és magával hurcolta Lancelot-t. A mérkőzés után bankett volt a győztesek tiszteletére: Lancelot éjfél utánig ottfelejtette magát, és így csak másnap délelőtt jutott eszébe, hogy jelentkezzék a királynénál.

Mire a palotába ért, a királyné hölgyeivel már kisétált a parkba. Szerencsére Lancelot jól ismerte a királyné sétájának útirányát, gyorsan a mögé a hársfa mögé sietett, ahonnan az évek során kifejlődött udvarias szokás szerint, mintegy véletlenül elő kellett bukkannia, mikor a királyné arra sétált.

Kissé későn érkezett, a királyné már jött a hársfasorban, úgyhogy elbújása a fa mögé, amit rögtön nyomon követett előbukkanása, szinte üres formaságnak látszott.

Letérdelt a királyné elé, és megcsókolta ruhája szegélyét. A királyné arcán bizonytalan mosoly játszott, és késlekedett azzal, amit ilyenkor mondani szokás: – Kelj fel, jó lovag! – Úgyhogy Lancelot elfáradt a térdeplésben, és valami ingerültség vett rajta erőt.

– Azt mondják, már tegnap a városban voltál – mondta Guinevere egyszerre.

– Valóban, úrnőm – felelte Lancelot elpirulva.

– Igen? Hát akkor kelj fel, jó lovag! – mondta a királyné, de olyan hanghordozással, hogy a konvencionális mondat gorombaságnak hatott. Lancelot zavarban volt. Főképp az zavarta, hogy a királyné haragját olyan távolról szemlélte, mintha nem is ellene irányulna.

– Asszonyom a távollétem alatt még szebb lett, mint azelőtt volt, amennyiben ez lehetséges – kockáztatta meg ügyetlenül és anélkül, hogy a szíve a torkába szökött volt Guinevere megnövekedett szépsége láttán. Mert a királyné kétségkívül nagyon szép volt, de valami kis szörnyeteg a fák mögül azt súgta Lancelot fülébe: hát aztán!

– Ebből is látom, hogy sosem tetszettem neked – mondta Guinevere nem egészen logikusan. – Egyáltalán nem értem a viselkedésedet. De hagyjuk. Fő dolog, hogy elhoztad a cipőmet. Add ide!

– Igenis, asszonyom – dadogta Lancelot. – Illetve, azaz hogy a cipőt otthon felejtettem a szállásomon.

– Otthon felejtetted? – kérdezte Guinevere hihetetlen magasra emelve a szemöldökét.

– Tulajdonképpen precízebben nem is otthon, hanem...

– Hanem?

– Tudniillik útközben kidaboltak...

– Téged, a gáncs nélküli lovagot?

– Már úgy értem, kártyázás közben. Kénytelen voltam a cipőt zálogba adni egy izmaelitának.

– Hány feje volt a sárkánynak? – kérdezte hirtelen a királyné.

– Csak egy – mondta Lancelot bűntudatosan.

– És te azt se vágtad le! – kiáltotta a királyné.

– Nem. Ugyanis a dolog úgy volt, hogy...

De nem magyarázhatta meg. A királyné kimondhatatlan megvetéssel végigmérte, majd fejét hátravetve, gyors léptekkel eltávozott, maga után vonva udvarhölgyeit.

Lancelot ott állt behúzott nyakkal. Elvesztette a királyné kegyét! Várta a villámcsapást, várta, hogy megnyíljék lába alatt a föld. Várta, hogy lelke sisteregve és szikrázva kettészakadjon a leírhatatlan fájdalomtól. De a villám nem sújtott le, a föld és a lélek nem hasadt meg. Az új világban, ahol Lancelot most volt, úgy látszik nem voltak villámok, csak kicsi mókusok a fákon és fecsegő patakok a fák alatt és belül a sörivók boldogsága. Rettenetes volt.

Este az udvari vacsoránál a királyné tüntetően kimutatta Lancelot kegyvesztettségét, amennyiben Gaveint szólította fel, hogy nyújtsa át neki az őszibarackokat, és másnap már az egész város csak erről beszélt. Ha Lancelot belépett a palota valamelyik termébe, a lovagok kacagása elhallgatott, és az udvarhölgyek könnyes szemekkel néztek rá.

Lancelot pedig sokat kockázott, állandóan nyert, vett magának három új lovat és egy elsőrangú kardot, és gondosan átnézte kasznárjának számadásait. Elővette azt a két könyvet, amit még kora ifjúkorában vásárolt, Cato Bölcs mondásait és Abelard Péternek egy nagyon izgalmas és akkoriban sok port felvert munkáját a Szentháromságról. Elhatározta, hogy tökéletesíti magát a latin nyelvben. Az élet sokkal szélesebb volt, mint valaha, és Lancelot nagyon szenvedett. Kimondhatatlanul szenvedett azon, hogy mennyire nem szenved.

És eljött az óra, amikor már nem tagadhatta önmaga előtt, sőt, hangosan ki is mondhatta:

– Nem szeretem Guinevere királynét.

Az egész csoda rút és értelmetlen volt. Természetes úton ilyesmi nem történik. Az ember elveszítheti a sarkantyúit, a felsőkabátját, volt már arra is eset, hogy a kardját, de nem veszíti el a Szerelmet! Hacsak nem varázslat útján. Ekkor eszébe jutott az éjszaka, amit Chatelmerveilben töltött.

Lancelot a tettek embere volt. Azonnal lóra ült, és Klingsor várába sietett.

Klingsor a toronyból meglátta a közeledőt, és elébe sietett.

– Hát eljött, hogy megköszönje jóságomat – suttogta, és könnyek úsztak a szemében.

De Lancelot leugrott a paripájáról és határozott mozdulattal megmarkolt a varázsló szakállát.

– Te gazember – kiáltotta. – Kutyák nagybátyja és nősténykutyák szeretője! De mit vesztegetem szavaimat! Azonnal add vissza a Szerelmet!

– Ó, ó, ó – zokogott Klingsor. – Hát nem vagy boldogabb azóta? Hát nem érzed, mennyivel szélesebb és sokfélébb az élet, ha az embert s szerelem nem köti gúzsba?

– Ne beszélj annyit, sündisznók és teknősbékák unokatestvére, ördög és pokol, milliom adta! – mondta energikusan Lancelot, csavarva egyet Klingsor szakállán. – Azonnal add vissza a Szerelmet!

– Kérlek – mondta Klingsor, csalódottan sóhajtva.

Felvezette Lancelot-t a kastélyba. A palackok közül leemelte azt, amire rá volt írva: Amor, amoris, masc. Felvágta a cukorspárgát és a harapófogóval kivette s Szerelmet. Gondosan becsavarta ostyába és átnyújtotta Lancelot-nak, aki egy pohár víz segítségével lenyelte.

Néhány pillanat múlva Lancelot összerázkódott. Egész testét és lelkét hasító fájdalom járta át. A térde reszketett, a feje zúgott, az egész világ elsötétedett előtte.

– Elvesztettem a királynő kegyét! – hörögte. A torkához kapott, és búcsú nélkül elrohant.

A fájdalom annyira rázta, hogy alig tudott a lován ülve maradni. Csorogtak a könnyei és leeresztette a sisaktaréját, hogy a szembejövők ne lássák szégyenét. De könnyei oly bőségesen hullottak, hogy kiszivárogtak a sisaktaréj alól és végigfutottak a páncélján.

Boldog volt.

1935

SZÁZADVÉG

A Cheshire Cheese nevű vendéglő, a londoni Cityben, arról nevezetes, hogy ma is éppen olyan, mint akkor volt, amikor még a nagy Doctor Johnson, a XVIII. századi angol irodalom eme kiemelkedő alakja ült benne és mondogatta halhatatlan banalitásait, amelyeket a hűséges Boswell feljegyzett az utókor számára. Ebben a vendéglőben gyűltek össze azóta is a korszakok legnívósabb költői. Így például a mult század végén Tyrconnel, Lionel Johnson, Ernest Dowson és Davidson itt tartották heti összejöveteleiket.

Ezúttal csak hárman voltak: Tyrconnel, Dowson és Johnson. A társaságot Tyrconnel tartotta szóval. Ábrándos és konvenciókat megvető ír költő volt, aminek a jeléül puha fekete hajából a homlokába hullott egy fürt. Úgyszólván hetenkint felfedezett valami misztikus dolgot, a távolbalátásnak egy új módját vagy egy arkangyal jegyzeteit, középkori ír prózában. Ezekről oly közvetlenül és bőszavúan beszélt, mint embertársai egy futballmeccsről, ellentétben például Lionel Johnsonnal, aki az időjárásra vonatkozó megjegyzéseit is úgy mondta, mint egy kinyilatkoztatást. – Ma reggel megint nagy volt a köd Chelseaben – mondta sokszor és körülnézett, mintegy láthatatlan kardjára ütve.

– Az ember kiosztja a kabbalisztikus ábrákkal ellátott kártyalapokat – magyarázta Tyrconnel. – Nagyon fontos a kártyán látható kockás vonalozás is, mert ez a háló, ami fogva tartja a rejtett értelmet. Ha az adeptus az éjszaka bizonyos órájában megnézi a kártyalapot, a víziói pontosan meg fognak felelni az ábrának. Ha az ábrán a dicsőség jegye állt, meg fogja látni karrierjét. Ha az ábra a mennyország jegyét mutatja, meg fogja tudni, mi az ő számára kiszabott legnagyobb boldogság...

– Nagyon érdekes – mondta Lionel Johnson szokott határozottságával.

Tyrconnel kissé elpirult.

– Nem beszélnék az egészről, Johnson, ha nem láttam volna minálunk néhány igen meggyőző kísérletet.

Minálunk, Tyrconnel sokszor mondta, anélkül, hogy tisztázta volna, miféle titokzatos intézetben vagy laboratóriumban folytatta le valószínűtlen gyakorlatait. Johnson és Dowson sosem kérdezték, mert attól féltek, hogy már megmondta, csak ők éppen nem figyeltek oda.

Később Lionel Johnson beszélt új traktátusáról, melyben mégegyszer és végérvényesen bebizonyította, hogy igaza volt Véres Máriának, amikor elégette a protestáns szenteket. Tyrconnel érdeklődéssel hallgatta. Éppoly kevéssé hitt Johnson katolicizmusában, mint Johnson az ő misztikus meséiben. Tudta, hogy ez is hozzátartozik a költő mesterségéhez, egy lehetőleg szokatlan világnézet. De nem a világnézet a fontos, hanem csak a mesterség, a költő nehéz becsülete, ahol a ritmusok a dogmák és a jelzők a politikai pártállások.

Ekkor történt az emlékezetes dolog a skótokkal.

Megérkezett ugyanis Davidson, a társaság skót tagja és minden előzetes bejelentés nélkül magával hozott még két skótot, két nagyon hosszú és rosszulöltözött fiatalembert, szürke és nyers szemekkel. A skótok leültek fölényesen és fanyarul, ahogy szoktak a skótok és minden tartózkodás nélkül kinevették Tyrconnel misztikus meséit. Tyrconnelt ez nem bántotta, mert maga sem vette őket komolyan, de ekkor az egyik skót Lionel Johnsonra csapott:

– Ön miért nem iszik? – kérdezte.

– Nem szoktam – felelte Lionel Johnson fázósan. – Gyermekkoromban egyszer a fejemre estem...

De a skót nem hagyta magát félrevezetni. Kifejtette megvető véleményét Johnson aszkétikus hajlamai iránt. Általában megvetett mindent, ami nem volt egészséges, ami dekadens és túlfinomult volt és nagyon is művelt. Szerinte csak a skót paraszt ért valamit ezen a világon és minden írónak a skót néplélek romlatlan ősmélységeiből és balladás fajerejéből kell merítenie.

A három lírikus egy ideig udvarias mosollyal hallgatott, mint hasonló helyzetben Szent Sebestyén, játszottak a kutyával az asztal alatt, azután egyszerre felálltak és búcsút vettek.

Mind a hárman tudták, a nélkül, hogy erről beszéltek volna, hogy összejöveteleik örök időkre végetértek. A Cheshire Cheesebe többé nem mehetnek, mert kitennék magukat annak, hogy találkoznak a két skót őserővel. Annál viszont sokkal finomabb úriemberek voltak, századvégiek és még hozzá angolok, semhogy arra gondolhattak volna, hogy máshol találkozzanak, esetleg Davidson nélkül, vagy hogy Davidsont megkérjék, tekintsen el skót barátaitól. Így ért véget ez az irodalomtörténetileg oly fontos asztaltársaság.

Tyrconnel, miután Johnsont hazakísérte, egyedül maradt a ködben és nagyon üresnek érezte az életét. Valami rendkívül nyugtalanította, amint gázlámpától gázlámpáig tétovázott. Valami félgondolat zavarta, mint egy szép nő, aki felszáll a vonatra, mialatt mi beszélgetünk. Észre sem vettük jóformán és magunk sem tudjuk, miért kapkodjuk a fejünket mindíg abba az irányba, míg végre meglátjuk őt. De a gondolat, melyet Tyrconnel végre meglátott, nem volt ilyen vonzó.

– Mi volna, – kérdezte magától dermedt rémületében – ha Johnson csakugyan komolyan gondolná a katolicizmusát? Vagy akkor az is lehet, hogy a két skót komolyan gondolja az őserőt? Csak én, csak én...

De elvetette magától az abszurd gondolatot. Megnyugodva gondolt Dowsonra, a transzcendens finomságú szerelmi költőre, aki a valóságban szerelmese atyjával, a fűszeressel szokott kártyázni és közben valószínűleg a legalsóbbrendű londoni nyelvezetet használja. Ilyen az ember.

Így jutott el egy mulatóhelyre, hol az erkölcsös kornak éjszakai romlottsága nyüzsgött, mintegy lezárt palackban erjedve, a koránfekvő Victoria királynő háta mögött. Tyrconnelt itt jól ismerték, nem mint misztikus költőt, hanem mint apja fiát, aki havonkint nagy összegeket kap hazulról. Az erkölcstelenség részben abból állott, hogy Tyrconnel sikamlós anekdotákat mesélt az Alhambra kóristalányainak, akik körülülték, mert szerették a történeteit. De az üresség egyre nőtt benne és tovább ivott, hogy kitöltse magát, legalább fizikailag.

Később odaült költőtársa és ír földije, Oscar Wilde, frakkban, rettenetesen elegánsan, fáradtan és szellemesen, mint mindíg. Éppen jött valahonnan, az Élet Királya volt, de milyen szörnyű munka volt fenntartani ezt az örökös ragyogványt! Wilde a vén kéjenc merészségével és bizonyos látványossággal foglalkoztatta kezeit az Alhambra kóristalányain, mialatt bizalmasan Tyrconnel fülébe súgta bánatát, epedő szerelmét egy szőke fiatal lord iránt, kihez klasszikus veretű szonetteket írt, mint egykor Shakespeare. Mennyi hazugság a költő élete! Tyrconnel tudta, hogy Wilde háza előtt gyanúskülsejű lovászinasok és hotelszolgák ácsorognak, elzsarolva úgyis apadó pénzét és hogy szegény Oscar körül ez az igazság.

Tyrconnelt nagy alkoholos bánat fogta el, Wilde vállára hajtotta a fejét és könnyesen mondta: – Babilon és Niniveh...

Wilde megdöbbenve nézett rá.

– Az Istenért, öregem, csak nem kezdi ön is ezeket az egyházias dolgokat? Azt mondják, a mi drága Lionelünk is...

– Úgy értem, – magyarázta reszketve Tyrconnel – hogy én is csak olyan állati blöff vagyok, mint ön és az őserejű népi fiak és Lionel Johnson, aki még nem érintett nőt életében... Egy igaz embert ismertem, az is üstfoldozó volt és belefulladt a tengerbe Inverary közelében.

És elmondta az üstfoldozó történetét, bár tudta, hogy egy szó sem igaz belőle, mint általában semmiből sem.

– Én csak akkor hazudok, ha beszélek, Ön akkor is, ha hallgat. Ez a különbség kettőnk közt – mondta Wilde aforizmatikusan és felkelt, hogy még néhány asztalnál elmondja.

Tyrconnel hazament, magával vive az egyik kóristalányt, szórakozottan, mint egy omnibuszjegyet.

Tyrconnel a Nagy Kiadó előtt ült, udvariasan maga mellé helyezve a földre új szürke cilinderét, a cilinderre fehér kesztyűjét és onyxfogantyús ébenfabotját.

– Egy hetilapra gondoltam, – mondta a Nagy Kiadó – egy olyan magazinra, amilyent az amerikaiak csinálnak. Egy lapra, amit utazó úrihölgyek a vonaton a kezükben tarthatnak. A költség megtérülne a fürdőhelyek hirdetéseiből. De ez Önt nem érdekli, mert Ön költő. A lapban persze főkép rejtvények lennének és felvételek a királyi családról és kutyákról szóló történetek. De azt akarom, hogy azért legyenek benne szonettek is és plátói dialógusok, szóval irodalom.

– Igenis – mondta Tyrconnel tisztelettudóan.

– De nem olyan akármilyen irodalom, mint a John o’London Weeklyben vagy akárhol. Az én hetilapomban csak nagyon fínom és nagyon előkelő irodalom lehet. Csak szimbolizmus és más ilyen francia dolgok, amiknek nincs értelmük. Ezért gondoltam Magára, Mr. Tyrconnel. Maga fogja vezetni az irodalmi rovatot. A munkatársait természetesen Maga válogatja meg.

Tyrconnel mindjárt Lionel Johnsonra és Dowsonra gondolt, akiket nem látott már egy hónapja. Már majdnem őszintén hiányoztak neki. Nem annyira a baráti szívfeltárások miatt, ilyesmiről közöttük szó sem lehetett. Inkább az az állandó kellemetlen, de ösztönző nyomás hiányzott neki, melyet a másik két lírikus közelében érzett. A művészeket az egymástól való félelem szokta összetartani. Tyrconnelnek mindíg lelkiismeretfurdalást okozott Johnson nagy oxfordi műveltsége és konok, aszkétikus szorgalma, mellyel verseit át- meg átjavítgatta, amíg tökéletesek nem lettek, vagy el nem kellett dobni őket. Ő maga gyorsan és rendszertelenül dolgozott és valami hisztérikus érzés a már leírt sorral és a kihült cigarettával szemben megakadályozta abban, hogy javítgasson.

Dowson ellenkezőleg: évente nem írt többet négy-öt versnél, és éppen lustasága volt örökös szemrehányás a túlságosan tevékeny Tyrconnelnek. Aki keveset ír, mindíg fölényben van a sokat író felett, mert minden kifejezés megalkuvás és aki hallgat, okosabb a legbölcsebb beszélőnél is.

A lakáscímét természetesen egyik barátjának sem tudta. Johnsont ugyan sokszor hazakísérte, de nem figyelt az utcára és a számra, különben is csak azt tudta megjegyezni, amit olvasott vagy hallott, csak szavakat.

Az egyetlen pozitívum, amit tudott, az a pletyka volt, melyet sokszor meséltek szerkesztőségekben és irodalmi asztaloknál: hogy Ernest Dowson minden este nyolc órától kezdve a London Bridge tulsó oldalán egy bizonyos kis kocsmában szokott kártyázni szerelmének atyjával, a fűszeressel. Ha Tyrconnel angol lett volna, bizonyára tartózkodott volna attól, hogy barátját életének ebben a rejtett másik felében lepje meg. De ír lelkét gyötörte a kíváncsiság és a vágy, hogy zavart okozzon. Este felkerekedett és elindult a London Bridge irányába.

A kis kocsmát nemsokára megismerte a címeréről. Betért, a bárnál felhajtott egy ír whiskyt, mert nagy patrióta volt és tudakozódott Dowson után. Nem ismerték a nevet. De amikor részletesen és plasztikusan leírta és elmondta, hogy kártyázni szokott egy úriemberrel, aki fűszeres, a bárleány arca felderült.

– Ó, ön alkalmasint Mr. Ernestet gondolja – és bevezette a hátsó szobába.

A nagy füstben, a petróleumlámpa alatt több asztalnál kártyáztak és egy ideig eltartott, amíg megismerte Dowson előkelő profilját. De addigra már Dowson is észrevette, felugrott és igen zavartan rázogatta kezét.

– Hello, öreg fiú, igazán kedves, túlságosan kedves... majd bemutatom a partnereimnek, ha nem haragszik. De kérem, – tette hozzá suttogva – ne árulja el, hogy... tudniillik, hogy... verseket is szoktam írni. Az itt ferde helyzetbe hozná az embert.

Az asztalnál hárman ültek, Mr. Higgins, a fűszeres, annak a segédje és a leányzó.

– Barátom, Mr. Smith, – mondta Dowson elpirulva – Mr. Smith bicikliügynök.

Az újszerű sporttal való foglalkozás bizonyos presztizst szerzett. Tyrconnel néhány nagyon érdekes történetet rögtönzött a bicikliszakma nehézségeiről és közben baráti áhítattal nézte a leányzót.

A trójai vénekre gondolt, akik meglátták Szép Helénát és helyesnek tartották a trójai háborút. Igen, Ernest Dowsonnak teljesen igaza volt. Logikus dolog, hogy Dowson, admirálisok és külügyi államtitkárok hosszú sorának késő ivadéka, ízlésben visszatér a földhöz, amelyből vétetett. Miss Higgins a típikus angol parasztlány volt, izmosan domborodó testtel, arcán a barackszerű hamvassággal, mely az angolszász fajta nagy büszkesége, egészen faji szőkesége alatt. A tekintete oly kedvesen kifejezéstelen volt, mint a nagyobbterjedelmű háziállatoké és akármit is mondott Tyrconnel, nem gyulladt benne az értelemnek vagy az érdeklődésnek semmiféle szikrája.

Azután nemsokára felkerekedtek. A London Bridgen átmenet Tyrconnel tájékoztatta barátját jövetelének céljáról. Dowsonnak nagyon tetszett a hetilap terve és megígérte, hogy nagyon szorgalmas lesz, minden második számba ír egy verset, vagy legalább is minden harmadikba. Tudta Johnson lakáscímét is. Beültek egy kétkerekű cab-be és nekiindultak. Hátul, a szédítő magas bakon, a kocsis fehér cilindere világított a londoni éjszakában.

Lionel Johnsont otthon találták. Íróasztala mellett ült egy házikabátban, amelyet nyugodtan kámzsának lehetett volna nézni, de amellett diszkréten elegáns volt, mintegy nem akarva kámzsavoltát túlságosan hangoztatni.

– Bocsássanak meg, hogy nem tudom Önöket megkínálni sem portóival, sem szivarral, ilyesmi az én házamban nincsen. De nemrég kitűnő almabort kaptam Devonshireből.

Az almabor csakugyan elsőrangú volt, de Johnson nem ivott belőle, sőt mintha undorral nézett volna rá.

Közben Tyrconnel neki is előadta a tervet, most már sokkal színesebben. Egy új irodalmi mozgalom küszöbén álltak, itt volt az ideje végre, hogy kinyilatkoztassák a világ jelképes értelmét, melyet csak ők ismernek, az ezoterikusak.

Lionel Johnson nagy megértéssel hallgatta. Amikor Tyrconnel befejezte, összekulcsolta mellén a kezét és hosszabb előadásba kezdett.

– Fiatal barátaim, – mondta többek közt – Önök mindíg csak a formát tartják szem előtt. Holott a probléma az, ami igazán fontos. Természetesen nem a ma divatos problémákra gondolok, a szegénynegyedek lakásviszonyaira, a fajok eredetére, a meg nem értett asszonyra és más hasonló mondvacsinált dolgokra. Vissza kell térnünk a régi megszentelt problémafelvetésekhez. Meg kell végre tárgyalnunk a hetilapban a nyugati szellem nagy el nem intézett kérdését, az univerzáliák vitáját. Engedjük újra szóhoz jutni a realistákat, akik azt állítják, hogy az általános fogalmak valóban léteznek, és a nominalistákat, akik ezeket merő szavaknak tekintik, flatus vocis, ahogy oly fínoman mondták. Egy új scholasticizmus útját kell egyengetnünk.

Még soká beszélt, egyre éleselméjűbben, de két társa már nem ismerte egészen ki magát. Nem tudták, mit kell gondolniuk a jeles Abélardról, miért oly végérvényesek Aquinoi Szent Tamás megfogalmazásai, hol hibázta el az egyébként oly zseniális Duns Scotus és miért nem mentette meg Grosseteste a kultúrát az ördögi Occam támadásaival szemben.

Lionel Johnson felállt és néhány lépést tett az ajtó felé.

– Már Canterburyi Szent Anselm is... – mondta.

Ebben a pillanatban elesett és mozdulatlanul elterült a padlón.

Tyrconnel és Dowson kimondhatatlan rémülettel rohantak hozzá. Amint föléje hajoltak, érezték, hogy dől belőle a pálinkaszag. Teljesen részeg volt.

A kabbalasztikus kártyalapok az íróasztala fiókjában hevertek, mindegyik külön bőrtokban. A kártyalapokat Russeltől kapta, aki A. E. néven írta és írja még napjainkban is kristálytiszta és rendkívül kevéssé érthető verseit, és elsőrangú szaktekintély minden okkult kérdésben. De Tyrconnel elő se vette, meg se nézte a kártyalapokat. Miszticizmusát most már csak olyan ideiglenes személyiségnek tekintette, melyet le fog magáról vetni, mihelyt megtalálja az igazit. De addig is, hogy ne múljék az idő hiába, – mert Tyrconnel ambiciózus ábrándozó volt – a hetilap számára nagyon szimbolikus elbeszélő költeményt írt egy Manannán nevű ír tengeri szörnyeteg viszontagságairól. Az egészből tulajdonkép csak a Manannán név volt szívügye.