Tengeri ősemlősök

Írta: Kovács Gergő Zoltán

Lektorálta: Tóth Petra és Polyák Margit

A borító képen egy csapat Basilosaurus sp. látható.

Az oldalon egy régi rekonstrukció egy durodon sp.-ről.

Taralom:

Előszó 3

A tenger, mint élettér 4

Alkalmazkodás a tengeri élethez 6

Kainozookium14

Fókák fejlődése31

Tengeritehenek fejlődése36

Bálnák fejlődése44

Egyéb tengeri emlősök fejlődése86

Wadi Al-Hitan92

Összefoglalás99

Irodalomjegyzék 100

Képjegyzék 106

Előszó

A dinoszauruszok és a többi őshüllő kihalását követő időszakban az emlősök a legtöbb megüresedett ökológiai fülkét betöltötték, és bámulatos formagazdagságban és fajszámban terjedtek el az egész bolygón. Egy bizonyos élettér igen nagy kihívást jelentett az emlősöknek, ami nem más, mint a szeszélyes, ám bőkezű tenger. Több egymástól teljesen eltérő emlős csoport eltérő időben nekifogott, hogy alkalmazkodjon ehhez a különleges élethelyhez. E könyvben áttekintjük azokat a földtani időszakot és korszakokat, amikor a különböző tengeri emlős fajták kifejlődtek. Bemutatjuk a fejlődési történeteiket és a jelentősebb fajok rövid leírásait. Valamint taglalni fogjuk a bálnák völgyének kialakulását, és a benne fellelt leletanyagokat.

A tenger, mint élettér

A Föld 71%-át víz fedi, és ennek nagyon kis részét alkotják a tavak és a folyók. 362 millió négyzetkilométert a tengervíz borítja, és az óceánok 1,3 millió köbkilométernyi vizet tárolnak. A tengerek és óceánok a legnagyobb és legkorábbi helyek, amelyeket az élőlények benépesítettek. Ez nem is annyira meglepő, ha figyelembe vesszük, hogy az élet is ebben a környezetben alakult ki, és itt található a földi élet, a bioszféra túlnyomó része is.

A kék bolygó.

A tengerben élő fajok sokfélesége sokkalta nagyobb, mint a szárazföldi és édesvízi életközösségek együttesen. Ennek betudhatóan igen összetett tápláléklánc alakult ki. Az óceánok nyújtotta fő

táplálékforrás a növényi és állati plankton. Ezek az alappillérei a tengeri életközösségeknek. Belőlük táplálkoznak a különféle gerinctelen és gerinces organizmusok.

A tengeri táplálékháló és lánc.

Másik előnye a tengeri létnek, hogy nincs oly mértékű elszigeteltség a különböző életterek között, mint a szárazföldön, lévén, hogy a tengerek és az óceánok vize kapcsolatban vannak egymással. Így általánosságba véve az egyes fajok hatalmas távolságokat tudnak megtenni táplálék és párszerzés céljából anélkül, hogy különösebb akadályba ütköznének.

A Carcharodon carcharias vagyis a fehér cápa elterjedési területei.

Emiatt a tengerekben a fajképződés üteme lassabb, mint a szárazföldön.

„Élő fosszíliák” a bojtos úszós ( Latimeria

chalumnae) hal és a tőrfarkú rák ( Limulus polyphemus) több százmillió éven át szinte változatlanul fennmaradtak a tengerekben.

Alkalmazkodás a tengeri élethez

A tenger rendkívül bő táplálékforrásokkal rendelkezik és ezt a szárazföldi gerinces csoportok ki is használták. A földtörténet során több élőlény is döntött úgy, hogy otthagyja a szárazföldet, és nekivág a tengereknek. Ezek a csoportok a hüllők, a madarak és az emlősök közül kerültek ki.

A három gerinces csoport tagjai, amik tengeri élethez alkalmazkodtak.

A hüllők voltak az elsők, akik elkezdték ezt a folyamatot. A földtörténeti ókorban (paleozoikum) és középkorban (mezozoikum) több hüllőfaj alkalmazkodott ehhez a környezethez, és élte virágkorát. Ezek az ichthyosaursok, plesiosaursok, mosasaursok, nothosaursok, placodontok, a tengeri teknősök, thalattosaursok és a thalattosuchiák voltak. E tengeri hüllők végtagjai úszókká módosultak, és áramvonalas testükkel könnyedén haladtak a vízben. A kréta végi tömeges kihalást a legtöbb tengeri hüllő nem élte túl. A kevés túlélő között voltak a teknősök és a krokodilok. A földtörténeti újkorban (kainozoikum) újabb hüllők merészkedtek a nyíltvizekbe, ezek a tengeri kígyók és tengeri leguánok.

A mezozoikumi tengeri hüllők főbb csoportjai. 1. Ichthyosaursok , 2. Plesiosaursok két fajtája a hosszúnyakú és rövidnyakú, 3. Nothosaursok, 4. Mosasaursok, 5. Thalattosaursok, 6. Placodontok, 7. Thalattosuchiák.

Recens, azaz ma is élő tengeri hüllők. 1. sósvízi krokodil, 2. tengeri kígyó, 3. tengeri teknős, 4. tengeri leguán.

A madarak a kréta korban kezdték el a tengeri élethez való alkalmazkodást. Kezdetben, amint a madarak többsége akkoriban, fogakkal rendelkeztek, ezeket fokozatosan elvesztették az évmilliók folyamán a könnyebb testfelépítés miatt. Először a felső

álkapocsban, majd az alsóban is. A kainozoikumban már nem volt jellemző a fogazott csőr.

Emellett többféle testmódosulás alakult ki a tengeri madaraknál. A tengeri madarak szárnyfesztávolsága megnőtt, hogy a vízfelszín felett keletkező légáramlatokat kihasználják a repüléshez. Áramvonalasabb testük lett a vízalatti merülések megkönnyítése érdekében, valamint úszóhártya fejlődött ki a lábaikon a vízben való haladás végett.

Egy tengeri madár, repülés és úszás („víz alatti

repülés”) közben.

Kihalt tengeri madarak a földtörténeti közép és

újkorból. 1. Pelagornis mauretanicus, 2. Hesperornis regalis, 3. Icadyptes salasi , 4. Copepteryx, 5. Waimanu manneringi.

Recens tengeri madarak 1. szula 2. álszíjas pingvin, 3. lunda, 4. tengeri barna pelikán.