A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

No Baggage

First published in the Unites States by Running Press,

a member of the Perseus Books Group

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Clara Bensen

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-314-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A legjobb srácomnak.
Sohase szűnjenek meg a csodák.

Tartalom

1. fejezet | Súlytalanul

2. fejezet | Indul a mandula

3. fejezet | Napsugarak és csattogó állkapcsok

4. fejezet | A köztünk lévő távolság

5. fejezet | Rózsaszín gyűrű

6. fejezet | A tölgyfa

7. fejezet | Görög várakozások

8. fejezet | Körözés! A törvényen kívüliek

9. fejezet | Ismerd meg önmagad

10. fejezet | A hosszú buszozás

11. fejezet | Utazás Szarajevóba

12. fejezet | Egy Maria-szerű probléma

13. fejezet | Jin jang

14. fejezet | Földöntúli nyereség

15. fejezet | A középkor

16. fejezet | Nem biztos

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó  e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

1. fejezet | Súlytalanul

– Szóval tényleg ismered ezt a pasit, akivel felszállni készülsz?

Jaime engem nézett a visszapillantó tükörből. Sötét napszemüveg rejtette a szemét, de én hallottam a hangján, hogy csak zrikál. A „pasi”, akivel felszállni készültem, Jeff volt, a régi főiskolai szobatársa, aki ott ült mellette a Volvo kombi utasülésén. Hármasban kanyarogtunk Houston reggeli forgalmának betonlabirintusában, útban a George Bush nemzetközi repülőtér felé, ahonnan a gépünk indult.

– Jaime, ne már – szólt rá Jeff. Enyhe félmosollyal mondta, mint egy csemetéjét korholó anya, aki igyekszik elrejteni, hogy jót mulat valami gyerekes csínyen.

– Csak úgy mondom – folytatta Jaime –, azon kevesek egyikeként, akinek már volt hozzá „szerencséje”, hogy külföldre utazzon veled, szerintem megérdemli, hogy megtudja, mi vár rá. – Fél kezét vigyorogva levette a kormánykerékről, és könyökével oldalba bökte Jeffet, majd a visszapillantó tükörben újra rám nézett, válaszra várva. Tényleg ismered ezt a pasit?

Nem tudtam, mit válaszoljak erre a kérdésre. Inkább kitértem előle.

– Van valami, amiről tudnom kéne?

– Mennyi időd van? – viccelt Jaime. – Fogadjunk, hogy arról „elfelejtett” említést tenni, amikor kitépte a karjából a sóoldatos infúziót, és megszökött abból a párizsi kórházból. Július 14. másnapján történt. Jézusom, olyan kis papírtunikában rohant végig a folyosón. Tudod, amelyikből kilóg az ember segge. Annyi időre se állt meg, hogy felöltözzön, csak kiszáguldott az ajtón, és nyílegyenesen elhúzott Franciaországból.

– Jaime, ne már! – rikkantotta tettetett rémülettel Jeff. – Az húsz évvel ezelőtt volt. Szinte még le se szállt a herénk.

– Hát, nem tudom, haver – mondta a vállát vonogatva Jaime. – Mondjuk úgy, hogy a rózsafüzérem mostantól fogva három héten át úgy fog járni, mint a motolla.

A hátsó ülésen ültem, és a ruhám hímzett szegélyén matattam. Odakint a horizont felé, a félig beépült parcellákon meg az üres betonplaccon túl láttam, hogy szép sorjában icipici gépek emelkednek a reggeli szmogos napkeltébe. Közeledtünk. Pár óra múlva a gépem – a gépünk – már a kifutópálya felé fog gurulni. Jogos volt a kérdés: tényleg ismerem azt az embert, aki mellettem fog ülni, amikor a kerekek elemelkednek az aszfalttól?

Igen. És nem.

Azt tudtam, hogy Jeff a természettudományok professzora és hatodik generációs texasi, akinek vadul csillog a szeme. Tudom, hogy amikor először találkoztunk, arra gondoltam, „ó, már megint te”, mintha csak valamelyik régi barátomba botlottam volna. Tudtam, hogy a kapcsolatunk már egyetlen rund tequila után egyfajta villódzó körhintacirkusszá eszkalálódott. Tudtam, hogy tengeri sóval megszórva szereti a csokoládét. Tudtam, hogy hat évig volt házas, és két éve elvált, hogy van egy ragyogó barna szemű ötéves kislánya, és hogy úgy hajszolja a konvencióktól mentes életet, mint egy vándormadár, amelyik télire dél helyett észak felé repül. Tudtam, hogy sziporkázó provokatőr, de Tupac „Drága Mama” című száma megríkatja, és hogy időnként meg-megáll a kocsival, és gyengéden fölemel az útról egy döglött macskát, és beteszi a bokrok alá – egy vajszívű tréfamester, ha létezik egyáltalán ilyesmi.

De vajon tényleg ismertem őt? Halvány fogalmam sem volt róla. Mennyire ismerhet az ember valakit, akivel csak online találkozott?

Meglehet, az idő és a körülmények nem is számítottak olyan sokat ebben a történetben. Jeffnek az első fesztelen online randizós – teniszlabdaként ide-oda pattogó – e-mailjeink óta eltelt röpke néhány hét alatt sikerült áthatolnia félelmetes védőfalamon. Nem mindennapi mutatvány. Egy hét után belementem, hogy személyesen is találkozzunk. Első randink inkább hasonlított kibéküléshez, mint bemutatkozáshoz.

Ahhoz képest, hogy egymás szöges ellentétei voltunk, meglepően alakult a kapcsolatunk. Én életem első tizenhárom évét az Oregon állambeli esős Portlandben töltöttem. Heten voltunk: a szüleim, a három nővérem, a fivérem és én. Egy százéves, egy fürdőszobás viktoriánus házban laktunk, az ország északnyugati vidékén, a Csendes-óceán mentén élő bennszülött törzsről elnevezett Tillamook Streeten. A szüleim az otthoni iskoláztatásunk mellett döntöttek, részint az oktatás színvonalával kapcsolatos aggályaik miatt, részint pedig mélységes vallásos meggyőződésből. (Én a helyi középiskolát halálkomolyan óvszerekkel meg tűkkel teliszórt bűnbarlangnak képzeltem.) Anyám istenfélő asszony volt, de arról gondoskodott, hogy mind az öten jó nevelésben részesüljünk, és társasági szempontból kompetensek legyünk. Semmiben sem hasonlítottunk a keresztény magántanulóknak ahhoz a tenyészetéhez, amelynek tagjait hosszú szoknyába meg cajgvászonba öltöztették, és akiknek randizni is, táncolni is tilos volt. Annak az évnek a nyarán, amikor az ikertornyok ledőltek, a texasi Fort Worthbe költöztünk. Tehénvárosban lettem nagykorú, ahol az ég egy vihartól olyan zölddé tudott válni, mint a főtt spenót, és ahol a fűben kígyók csörögtek. Az emberek (majdnem) ugyanúgy imádták a futballt, mint Jézust.

Velem ellentétben Jeff világéletében texasi fiú volt. Három nővérével együtt négyórányival délebbre, Houstonban és San Antonióban nőtt fel. A nyarakat horgászással és apacs nyílhegyekre való vadászattal töltötte a Hill Countryban lévő farmon, amelyen az ükszülei egy gerendakunyhót építettek. A főiskolán, a Texas A&M-en töltött konzervatívabb napjaiban tagkönyvvel rendelkező, bagót rágó ifjú republikánus volt, aki képes volt felszántani a country táncparkettet.

A személyisége olyan volt, akár Texas. Túláradó. Sráckorában bizalmasan közölte az orvosával, hogy ő titkon nem a tarantuláktól vagy az emberrablóktól fél, hanem az öngyulladástól (mint A turnéban a dobos, aki egy különösen heroikus dobszóló után füstfelhőben tűnik el). Élő elektromos vezeték volt, mindenkit feltöltött, akivel csak találkozott. (Márpedig rengeteg emberrel találkozott.) Örömét lelte a hirtelen támadt meghittségben, a kalandban, a látványosságban és a rikítóan színes nyomatokban.

Jeff szótárában nem szerepelt a finomság szó, az enyémben viszont az volt a jolly joker. Valamennyi családtagom (velem együtt) megrögzötten introvertált személyiség volt. Ha ő volt a perzselő, nyughatatlan jang, akkor én voltam az érzékeny, befelé forduló jin. Nekem Jeff minden egyes élénk árnyalatú chinójára és villámdíszes zoknijára egy-egy hangaszürke vagy krémszínű kardigán jutott. Nálam a szobanövények és a barátok viszonyszáma 10:1 volt. Egy egész napon át vígan elvoltam anélkül, hogy egyetlen szótagot is kiejtettem volna a számon.

Bimbózó románcunk kezdete után pár héttel elvégeztünk egy személyiségtesztet, amely igazolta a gyanúmat, hogy mi ketten homlokegyenest ellentétes személyiségek vagyunk: ő egy rámenős alfahím, aki egy kaput is képes szavakkal lebűvölni a zsanérjáról, én viszont egy csöndes álmodozó vagyok, aki James Michener Poland című regényének teljes harminchárom óráját képes végighallgatni kazettáról anélkül, hogy elbóbiskolna.

Van úgy, hogy az emberek tévesen fennhéjázásként értelmezik a befelé fordulásomat. Jeff azonban más volt. Ő az első randitól kezdve világossá tette, hogy szent áhítattal tölti el az, hogy képes vagyok nyugton ülni és elmélkedni. Némaságra való hajlamomat úgy kezelte, ahogy más egy tüzetes megfigyelés alatt álló idegen fajt kezelne.

– Csak úgy kíváncsiságból. Ma hány szót mondtál ki fennhangon? – kérdezte egy héttel a találkozásunk után. Épp egy félhomályos austini bárban sörözgettünk.

– Ez előtt a sör előtt? Azt hiszem, reggel rendeltem egy kávét a pincértől – számolgattam az ujjaimon. – Szóval úgy hármat?

Hüledezve csóválta a fejét, és pár helyszíni antropológiai megjegyzést firkantott a kis noteszébe, amit mindig a zsebében tartott.

– És itt hány szó fordult meg? – Gonoszkodó mosollyal koppintott a fejemre.

– Épp elég ahhoz, hogy azt kívánjam, bárcsak lenne egy kikapcsoló gomb. – Ami igaz is volt.

Nap és hold voltunk mi ketten, de ez mit sem számított azon az estén, amikor találkoztunk: 2013. április 5-én 19:52-kor – percre pontosan napnyugtakor, habár erre én akkor nem jöttem rá, amikor SMS-ben elküldte a találka pontos idejét, egy koordinátapontot (30.2747° N, 97.7406° W) és egy cementtömbbe durván beleégetett agyagcsillagról készült referenciaképet. Találkozzunk a csillagon, írta. Jelentéktelen külsejű csillag volt öt terrakottacsúccsal, amelyek egy középen végigrepedt halványkék négyzetben mutattak körbe-körbe. Megtévesztő volt a jelentéktelen külső. Amikor a koordinátákat beírtam, azok azt a terrakottacsillagot adták ki, amelyet közvetlenül az egész austini várossziluett legfeltűnőbb épülete – a Texasi Állami Capitolium – előtti burkolatba illesztettek bele.

19:20-kor ellenőriztem a rúzsomat, elgyakoroltam a reményeim szerint csábító mosolyt, és kiléptem egyszobás műteremlakásom bejárati ajtaján. A Texasi Állami Capitolium rózsaszín gránit kupolája rendes körülmények között gyalog harmincpercnyire esett, de aznap este húsz perc alatt letudtam az utat. Hosszú, fürge léptekkel haladtam a járdán – így próbáltam csitítani az idegeimet. Nem a szokásos dolgok miatt voltam ideges, amelyek miatt olyankor nyugtalankodhat az ember, ha egy online udvarlójával találkozik – hogy majd kiderül Jeffről, hogy valami kopaszodó C++ programozó, vagy titkon házas, és tucatnyi gyereke van, vagy komolyan odavan a latexért, vagy az 1993 óta gyártott összes Beanie Baby plüssfigura büszke tulajdonosa. Azért voltam ideges, mert az a benyomásom támadt, hogy valami bolygóközi égitest száguld a Capitolium felé, amely arra készül, hogy a maga pályájára állítson.

Jeff előtt értem a csillaghoz. Ő fel sem bukkant szürkületig, amikor a Congress Street mentén fellobbantak az utcalámpák. Akkor megláttam – két kanárisárga nadrágszár kóválygott a kupolához vezető lépcső felé, ahol vártam rá. Egyenesen odalépett a csillaghoz, és nagy merészen arcon csókolt. Itt kezdődött, egy kicsinyített világban, amelyben minden benne volt: hosszú kanárisárga nadrág, egy terrakottacsillag, a kupola tökéletes íve és mindenekfölött az áprilisi nap utolsó sugarai.

Aznap estétől fogva elválaszthatatlanok lettünk, pedig soha semmiféle formális megállapodást nem kötöttünk. Mindketten egyetértettünk abban, hogy románcunkat a játéknak ebben a stádiumában passé és szükségtelen definiálnunk. Az egész nagyon modern volt.

Környezettudományt tanított a Texasi Egyetemen Brownsville-ben, ötórányira délre, a mexikói határon, de éppen egy új pozícióra pályázott Austinban, és amikor csak tehette, felkocsikázott vagy Greyhounddal felbuszozott. Hétvégente az ágyban heverésztünk, és képtelen történeteket eszeltünk ki. Kitaláltuk, hogy útjaink más testekben és más korokban már korábban is keresztezték egymást. Lehet, hogy ő volt az a cirmos cica, aki egyszer az ölemben dorombolt. Lehet, hogy útban Flagstaff felé ő rabolta ki a postakocsimat. Lehet, hogy egy fagyos éjszakán ugyanannál a tűznél melengettük a kezünket a mongol sztyeppén. Egy napon majd talán mi is űrhajóval repülünk át az univerzumon, mint abban az „Útonálló” című régi dalban.

Az OkCupidnak, annak az online randiszájtnak, ahol megismerkedtünk, van egy feketedoboz-algoritmusa, amely mintha támogatta volna a kémiánkat (legalábbis ebben az életünkben). Online profiljaink nagyvonalú 99 százalékos kompatibilitási értéket értek el (habár a mérőszámot legjobb tudomásom szerint rózsaszirmokkal meg kerubok arany hajfürtjeivel teli üstben generálták). Akár logikus, akár nem, abból a számból extra adag magabiztosságot merítettem, amikor mindössze egy hónappal később a reggeli alulöltözöttség állapotában a konyhaasztalom mellett találtuk magunkat, és a laptopom képernyőjét figyeltük nyugtalankodva. Egyetlen kattintásra voltunk attól, hogy lefoglaljunk két csak oda szóló jegyet Isztambulba, és egy pár retúrjegyet Londonból.

Az utazás az ő ötlete volt. Már korábban azt tervezte, hogy az évenkénti nyári kiruccanása alkalmával ezúttal Isztambulból Londonba utazik, de az utóbbi egy hét során a „megyek Isztambulba” kijelentése átalakult, és „megyünk Isztambulba” lett belőle. Így kötöttünk ki az asztalom mellett, amely fölé görnyedve most arra buzdítottuk magunkat, hogy nyomjuk meg a vásárlás gombot.

– Ez óriási melléfogás is lehet – mondtam.

– Meglógni egy pasival, akivel épphogy csak megismerkedtél a neten? Mi a legrosszabb, ami történhet? – kérdezte, kezét úgy csúsztatva a derekam köré, mintha ez valami régi szokása lenne.

Elnevettük magunkat, és megnyomtuk a gombot.

Akkor nem tűnt esztelen vakmerőségnek egy hónapi randizás után elutazni a világ másik felébe – talán kockázatos dolognak, de nem vakmerőségnek. Jeff azok közé a ritka madarak közé tartozott, akik egyszerűen megjelennek, és elfoglalják a helyüket, mintha mindig is meglett volna a kötődés, és ő a testi valójával csak megerősíti azt. A bevezető köröket kihagyhattuk, és rögtön rátérhettünk a kalandra.

Másrészt viszont, még ha együtt vesztünk is oda egy tizennyolcadik századi szkúneren, akkor is voltak olyan praktikus részletek, amelyeket ki kellett dolgoznunk. Múltakat kellett egymással cserélni, és időrendi sorrendeket felállítani: családfákat, volt szeretőket, régi sebeket, régóta tartogatott beszólásokat, a derekán lévő cikcakkos heg forrását, a kényszeredett mosolyom forrását. Muszáj volt utolérni magunkat az aktuális inkarnációnkban.

Egyvalami garantált volt: az úton majd kikívánkoznak belőlünk a történeteink. Az utazásnak a maga pazar dezorientáltságával, változó időzónáival, idegen kontúrjaival és érthetetlen dialógusaival megvan az a tulajdonsága, hogy az embereket egészen a nyers, zűrös (hol részeg, hol beteges) alsó rétegükig lekoptatja. Ha Jeffnek párizsi kórházi virtuskodások lapultak meg a múltjában, nekem is megvolt a magam titokládikája, amely csak arra várt, hogy kiboruljon, és ország-világ elé tárja tartalmát. Jaime-nek Jeffet is ki kellett volna faggatnia arról, hogy mennyire ismer engem.

Volt egy kisebb mentális krízisem, vallottam be a Jeff-fel való egyik korai OkCupid-os levélváltásunk során. Visszafogott utalás volt, gondosan egy szemérmetlen flörtfolyam közepén elejtve. Érdekesen hangzik, felelte. A finomabb részletek dolgában nem különösebben voltam készséges – például, hogy a főiskola elvégzése után milyen mélyre zuhantam a nyuszi barlangjába, és hogy csak nemrégiben másztam ki belőle.

Amikor a jegyeket megvettük, nem említettem, hogy az isztambuli utazás lesz az első nagyobb repülésem, amihez évek óta először érzem magam eléggé stabilnak. Egy szót sem szóltam arról, hogy már az is milyen radikális dolog tőlem, hogy kiteszem a lábam a műteremlakásomból. Nem tudta, hogy még mindig nem dolgoztam fel egy olyan felépülés realitását, amelynek bekövetkeztére egyetlen percig sem számítottam, hogy az isztambuli utazás a küszöbömön túli világba való új, telhetetlen vágyódás megnyilatkozása.

Csakis egy kiéhezett nő egyezne bele egy olyanfajta nyári kiruccanásba, amilyet Jeff pendített meg mellékesen a harmadik OkCupid-os e-mailjében (még jóval azelőtt, hogy tudta volna a vezetéknevemet, vagy azt, hogy valóban úgy nézek-e ki, mint az a komoly, görbe szájú lány, aki a profilképemen látható). Ő nem szokott nyári luxusvakációkat rendezni. Nála nem voltak se üdülőhelyi csomagok, se pálmatetős bungalók fehér homokos tengerpartokon. Ő egyik országból a másikba repült, nulla szállodákkal, nulla foglalásokkal és A repülőtér meg B repülőtér között nulla útitervekkel. Az én szememben már ez az ahogy esik, úgy puffan stílus is épp eléggé kalandos volt, Jeff számára viszont még csak ez volt a kezdet. Rendszerint mindössze egy hitelkártyával, iPhone töltővel és a farzsebébe gyömöszölt útlevéllel szállt be a gépbe. Hogy utána mi fog történni, az mindenkinek a képzeletére van bízva – ez volt benne az izgalmas.

Poggyász nélkül bebarangolni a világot, ez az OkCupid-os levelesládámba befutó radikálisabb szövegelések közé tartozott (rengeteg BDSM-szexre való felhívással és házassági ajánlattal vetélkedett), de nem vetettem el élből. Felépülésem utáni mantrámat a költő Rilke Imádságos könyvéből vettem. „Hagyd, hogy minden megtörténjen veled – írta –, szépség és rettegés.”

Az elköteleződésmentes randizás első négy hetében Jeff-fel a szépséget a texasi Hill Country vadvirágszőnyegei közt való hétvégi kocsikázásokkal és az eldugott austini sikátorokban tett ötletszerű sétákkal abszolváltuk. A rettegést aznap húztuk ki a listáról, amikor Jeff hivatalosan is megkért, hogy tartsak vele a poggyászmentes kirándulásán. Az indítvány figyelmeztetés nélkül ért, miközben épp a Congress Street Bridge-en hajtottunk át. Én a Lady Bird Lake-en cukorkákként tarkálló piros és sárga kajakokat figyeltem, amikor egyszer csak közölte: – Az utazással kapcsolatban nem vicceltem. Velem kéne jönnöd.

A lélegzetem is elállt, amikor ezeket a szavakat kimondta. Jeff már 1966 óta utazgatott, és az útlevelébe pecsételt hetven ország közül hatvanba egyedül, útitársak nélkül tette be a lábát. Mozgásszabadságát ugyanolyan nagy becsben tartotta, ahogy egy teadélutános republikánus a fegyverviseléshez való alkotmányos jogát. A hátizsákokat meg a bőröndöket is döbbenetes dolog volt otthon hagyni, de az még inkább döbbenetes volt, hogy egyáltalán megkért, tartsak vele.

Felkérésének intenzitása a Szerelem a kolera idejénnek arra a jelenetére emlékeztetett, amikor Florentino Ariza megkéri Fermina Dazának, élete szerelmének a kezét. Fermina, akit kétségek gyötörnek, a nénikéjéhez, Escolásticához fordul, aki szenvedélyesen ezt tanácsolja neki: „Mondj igent. Akkor is, ha belehalsz a félelembe, akkor is, ha aztán megbánod, mert azt is csak bánnád életed végéig, ha nemet mondanál.”{1}

Rengeteg okom lett volna arra, hogy nemet mondjak. Alig ismertem Jeffet. A jövedelmem folyton-folyvást a szegénységi küszöbbel kacérkodott. Még mindig csak útban voltam újdonsült épelméjűségem felé. És a szavak mégis úgy röppentek ki a számon a tó meleg levegőjébe, mintha saját szárnyuk nőtt volna: – Igen, benne vagyok. – Ösztönös, fizikai „igen” volt ez – zsigeri szintű, gyomorból jövő ítélet, amely előtte járt a gondolat sebességének. Fel fogok szállni arra a gépre. Még ha később megbánom is.

Jeff hátranyúlt, és a térdemre tette a kezét, miközben Jaime a D terminál előtt besorolt a leállósávba.

– Készen állsz? – kérdezte.

– Még nem késő meggondolni magad – szólt közbe Jaime.

Jeff kezére tettem a kezem: – Jaime, innen már nincs visszaút.

– Tudom – felelte viccelődve. – De tényleg hívjál föl, ha Jeff kitérőt tenne a Bastille felé.

– Ne is hallgass rá – hergelte Jeff. – Csak a számodat akarja megszerezni.

Mindhárman kikászálódtunk, és a kocsi előtt gyűltünk össze, ahol a két régi barát különbözőségei még inkább szembetűnővé váltak. Jeff úti egyenruháját homárvörös chino nadrág, könnyű csíkos pulóver és a dédnagyapja szürke Open Road Stetsonja alkotta. Jaime tengerészkék nyakkendőjében és méretre szabott hivatali öltönyében szertartásosan festett. (Jeff szerint mindig is így volt összerakva; annak idején aktatáskával járt a gimnáziumba.) Ahogy odahajolt, hogy búcsúzásként megöleljen bennünket, éreztem a kölnije illatát.

– Oké, de most komolyan. Vigyázzatok egymásra. Három hét múlva találkozunk.

És már ott sem volt, mi pedig már át is értünk a tolóajtón, és odabent voltunk a zsúfolt terminálon. Reggeli utasok nyomakodtak el mellettünk – papír kávéscsésze az egyik kézben, gurulós bőrönd a másikban. Mindössze annyi volt a közös mindnyájunkban, hogy kollektíve másvalahová tartottunk – az induló járatok képernyőin ígéretesen felragyogó távoli városok egyikébe. A jegy- és poggyászkezelő pult felé tartottunk, ahol egy földi utaskísérő előreintett bennünket. Mint akit skatulyából húztak elő, tökéletes konty, nyaka köré csomózott tengerészkék kendő.

– Van feladni való csomagjuk Isztambulba? – kérdezte, miközben beszkennelte az útleveleinket.

– Próbálunk lelépni – közölte vele tárgyilagosan Jeff. – Ami azt illeti, egyáltalán nincs csomagunk.

A nő abbahagyta, amit csinált, és felnézett a számítógépéről.

– Elnézést. Feladni való csomagjuk nincs, vagy semmilyen csomagjuk sincs, és punktum?

– Semmilyen csomagunk sincs, és punktum – felelte Jeff a laminált pultnak dőlve, hogy elkotyogja az ínyenceknek való szaftos pletykát. – Így megyünk, ahogy vagyunk. – Rám mutatott, 1. sz. bűnjel: sehol egy bőrönd a lábam mellett, sehol egy cipzáras sporttáska, sehol egy turistahátizsák ráerősített hálózsáktekerccsel. Semmi, csak egy kis bőrerszény.

A földi utaskísérő kétkedve vonta föl rám a szemöldökét – arra, aki nem homárvörös nadrágot viselt –, mintha azt akarná mondani: „Ez komolyan beszél?”

– Sajnos igazat mond – feleltem a pillantására. – Ez minden az elkövetkező huszonegy napra.

– Jaj, istenem – mondta elborzadva, mintha az imént azt közöltem volna vele, hogy topless rúdtáncba akarok kezdeni. – Biztos benne?

A fenébe is, nem. Nem vagyok benne biztos. Ha erről az utazásról volt szó, egy kezemen meg tudtam számolni, hogy mi az, amiben biztos vagyok: biztos voltam benne, hogy a 32A ülés az enyém egy Törökországba tartó járaton, és biztos voltam benne, hogy ez messze meghaladja az erőmet.

Poggyász nélkül álldogálni egy repülőtéren nagyon hasonlít arra az álomra, amikor az ember beállít egy partira, és ott rájön, hogy ő az egyetlen, aki elfelejtett felöltözni. Meztelennek éreztem magam. Kötelét oldott hajónak. Súlytalannak. Nincs semmim. Nincs semmink. A fejem könnyű volt a semmitől. Bőrönd nélkül, ami a földön tartana, komolyan úgy éreztem, az a veszély fenyeget, hogy lebegni kezdek, és elsodródom a D terminál tetőablakai felé – mint Mary Poppins az ő mágikus szőnyegtáskája nélkül.

Különben meg mi egy bőrönd? Csak egy tárgy – egy tartály más tárgyak számára –, amit cipzárak, rostok és öltések tartanak össze. Egyszerű hordozóeszköz, és nélküle mégis zavarban voltam, mint akit készületlenül értek. Mindent elsöprő késztetést éreztem, hogy kitárjam a karom, és az üres teret megtöltsem valamivel, akármivel, aminek súlya és kiterjedése van. Egy libatollpárnával. Egy zsák vörös krumplival. Egy szőrös Maine Coon macskával. Huszonöt éves fennállásom alatt még soha nem fordult elő, hogy ne lett volna egy-két dolog, amit átölelhettem és a magaménak vallhattam volna. Mélységesen idegen érzés volt üres kézzel kisétálni az ajtón.

Az indulásunkig hátralévő napokban úgy próbáltam kompenzálni ezt a semmit, hogy összeállítottam a tökéletes utazószerelést – mintha a szagelnyelő anyag, a sokzsebes gyakorlónadrág és a Teva szandál megfelelő kombinációja elháríthatná a veszedelmet, hogy huszonegy napig zsinórban ugyanazokat a ruhákat kell hordanom. De ahogy ebben a történetben minden más, ez is teljesen váratlanul sült el: egy ízléses, palackzöld, elöl gombos, közvetlenül térd fölött finoman hímzett sávval díszített kartonruhánál kötöttem ki. Élénk színű, előnyös, jó szabású és egyáltalán nem praktikus darab volt. Mégis éppen ez a nem praktikus volta tette olyan vonzóvá. Ha már üres kézzel fogom bejárni a világot, miért ne kurblizhatnám föl a szürreál-o-métert egy leheletnyi váratlan eleganciával?

Utolsó éjszakánkat az USA-ban Jaime houstoni elővárosi házában töltöttük. Jeff ragaszkodott hozzá, hogy a reggeli ébresztőt valami istentelen időpontra állítsa be, hogy felkelhessen, és tudományos nyilvántartást készíthessen minden egyes tételről, amit magunkkal viszünk. Megszállott dokumentarista volt, folyamatosan filmre vette mindennapi élete tárgyias vonatkozásait – a kocsiban zajló mondén beszélgetéseket, reggelizés közben az angol muffinokat, a parkban való szunyókálásokat. Mindegy, mi volt a témájuk, a klipeket rutinszerűen úgy tette fel egy merevlemezre, hogy a tartalmukra egyetlen pillantást sem vetett.

Még fel sem kelt a nap, már a konyhában találtam, ahol aprólékos gonddal rendezgette a levéltárcám tartalmát Jaime fából készült konyhaszigetén, amit előzőleg vektorráccsá alakított át. Baloldalt az ő úti tételeinek végösszege volt kiállítva takarosan összehajtogatva és egymással derékszöget bezárva: egy cseresznyepiros chino nadrág, egy Stetson cowboykalap, egy alsónadrág, egy pár zokni, egy csíkos pamuting, egy iPhone, egy pár fülhallgató, egy töltőkábel, egy fél fogkefe, fél Kelet-Európa térképe, a notesze, egy töltőceruza, kétszáz dollár készpénzben, egy hitelkártya és az útlevele. Az egész belefért a zsebeibe.

A jobb oldali fertályon az én dolgaim voltak, összehajtogatva és tökéletesen elvágólag: egy zöld ruha, három bugyi, egy pamutsál, egy fekete melltartó, egy levendulaillatú dezodorstift, egy egész fogkefe, a tizenhat éves korom óta hordott fogszabályzó, egy kontaktlencsetok, egy tartalék szemüveg, két tampon, egy iPhone, egy iPad Mini, egy notesz, egy toll, az útlevelem, egy pici fekete, vállra akasztható erszény, egy halom texasi szuvenírként osztogatható cowboyos hűtőmágnes és egy tubus cseresznyeízű ChapStick ajakbalzsam.

– ’Reggelt, bébi. Ideje meztelenre vetkőzni – mondta Jeff.

– De jó lenne, ha ez malackodó konyhai szexre való felhívás lenne, de nem az, ugye? – kérdeztem, miközben kitöltöttem magamnak egy csésze kávét.

Nem az volt. A dokumentációs procedúra utolsó lépése, közölte Jeff, egy időre menő csomagolási gyakorlat, pucéran, a kamera előtt.

– És mi van, ha Jaime besétál? – tiltakoztam. Még alszik, nyugtatott meg Jeff. Gyorsak leszünk. Jó, jó. Gonosz pillantást vetettem rá, és nekiálltam levetkőzni. Az egész utazás egyetlen nagy gyakorlat volt a pucér sebezhetőség terén. Fürdőköpenyem a konyha kerámiapadlójára csusszant, miközben a mosogató fölötti ablakon már kezdett beszűrődni a reggeli napfény. Anyaszült meztelenül álltam Jaime konyhájában, a légkondicionáló szellőzőnyílása alatt libabőrös lett a pucér bőröm. Jeff egyik kezével a kamerát kapcsolta be, a másikkal a stoppert indította el. Intett, hogy kezdjem.

Nyolc percembe telt becsomagolni egy világ körüli útra. Karomat átfűztem a smaragdszínű ruhán, és belélegeztem az új pamut illatát, amelyet hamarosan az izzadság és a sör szaga fog elnyomni. Miután teljesen felöltöztem, minden egyes tételt gondosan elhelyeztem az erszényemben, és belebújtam a vékony bőrszandálomba. És ennyi volt. Nyolc perc. Nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy valamit elfelejtettem.

– Nem rossz – mondta szemlátomást lenyűgözve Jeff.

Neki két perc harmincegy másodpercig tartott a csomagolás – főként azért, mert úgy hányta magára a ruháit, mintha a gimnáziumi barátnője apukája épp akkor kanyarodott volna a behajtóra. Amikor a konyhasziget kiürült, kirohant a konyhából, végigszáguldott a folyosón, és miközben kirontott Jaime bejárati ajtaján, úgy rikoltott bele a reggelbe, mint a renegát Elveszett Fiúk egyike. Úgy rikított a nadrágja, hogy ha elterült volna a gondosan ápolt gyepen, a Google Earth műholdjai a Mexikói-öböltől valamivel északra kivehettek volna egy kis lángoló vörös „V”-t.

Futólag eltűnődtem azon, hogy vajon még akkor is kedvelni fogom-e a lángoló nadrágos embert, amikor majd a hazafelé tartó járatra csekkolunk be a Heathrow-n. Két ember, aki pillekönnyen, csomagok terhétől mentesen esik át egy sor előre nem látható eseményen, ez úgy hangzik, mint valami zen haiku, csakhogy a gyors időzónaváltások, a vámnál kígyózó sorok és a megkérgesedett alsónemű kombinációja inkább hasonlít egy könyörtelen villámrandihoz. Összeférhetőségünk (vagy annak hiánya) egykettőre nyilvánvalóvá fog válni. De bizonyos fokig nem is számított, mi lesz a vége: a világba készültem újra belevetni magam egy palackzöld ruhában.

Jeff visszajött a verandára, és kávéleheletű csókot nyomott a számra.

– Fölébresszük Jaime-et?

– Ja – feleltem a nyirkos reggeli levegőt belélegezve. – Ideje indulnunk.

2. fejezet | Indul a mandula

A tájékozódóképességem a béka feneke alatt van. Ennek a hiányosságomnak távolról sem az az oka, hogy nem figyelek a környezetemre. Inkább arról van szó, hogy a belső iránytűm mindig is inkább a költői, semmint a praktikus dolgokhoz igazodott. Pontosan tudom, hogy a környékünkön a méhek melyik lándzsás levelű Dasylirion-bokorban építettek kaptárt, és nyílegyenesen odatalálok, ahol bozótszerű, illatos csomókban vad rozmaring terem. Viszont nem tudok útbaigazítást adni a legközelebbi benzinkútig – jobbára azért, mert soha életemben nem jegyeztem meg a sarkalatos irányokat. Én a természettudós John Muir nyomdokaiban járok, aki azt írta: „Amíg csak élek, hallani fogom a vízesések, a madarak és a szelek énekét. Értelmezni fogom a sziklákat, megtanulom az árvíz, a vihar és a lavina nyelvét.”

Egyszer, amikor Jeff-fel az I-35-ös úton hajtottunk Austinból San Diegóba, egy izzó fényhalmazra mutattam a távolban: – Hát nem úgy fest San Antonio belvárosa, mint egy galaxis éjjel?

– Az ott egy cementgyár, drágám – mosolygott Jeff. – San Antoniótól ötven mérföldnyire északra vagyunk.

De azért a romantikus korszakom navigációs módszereit félretéve, rendszerint pontos választ tudok adni, ha megkérnek, hogy mondjam meg, melyik kontinensen állok. Amikor azonban Jeff-fel az Atatürk repülőtér érkezési csarnokában kinyújtóztattuk elmacskásodott lábainkat, nem ez volt a helyzet.

Isztambul az egyetlen olyan világváros, amely két földrészt lovagol meg. Az irdatlan méretű hidakkal és egy flottára való komppal át- meg átszelt Boszporusz-szoros egyenesen kettéhasítja a nagyváros szívét, és elválasztja egymástól keletet és nyugatot, Ázsiát és Európát. Első gépünk ereszkedése közben a Földközi-tengerről (napfényben fodrozódó széles, kék piknikpléd) és a vizet szelő szürke szállítóuszályok rajáról (fészekaljnyi fémkacsa) fejben költött versem vonta el a figyelmemet. Jeff ájultan aludt a vállamon, kissé elnyílt szájjal, csálén álló szemüveggel. Meg se rezdült, amikor a pilóta hangja megreccsent a hangszóróban. „Napos, tiszta délután, hölgyeim és uraim. Gyönyörű isztambuli nap. A talajszinten huszonhét fok. Enyhe északkeleti szél. Dőljenek hátra, és lazítsanak, hamarosan földet érünk.”

Ahogy megkezdtük az ereszkedést, a kerekek előnyöszörögtek a gép hasából. Pálmafákat meg földbe szúrt karcsú tűként meredező minareteket láttam. „Ha valakinek csak egyetlen pillantás adatik meg a világra, azt Sztambulra vesse”, mondta Alphonse de Lamartine, a tizenkilencedik századi francia író. Lamartine-nel ellentétben az én első pillantásomra Isztambul minden kétséget kizáróan modern volt: a nyüzsgő érkezési terminálok – vízumpecsétek a török ábécé örvénylő kacskaringóival; csöndes maszdzsid imaszobákba nyíló ajtók, ahol az utasok arccal kelet felé térdeltek; képernyők Bejrútba, Dubajba és Kairóba tartó csatlakozó járatokkal; és designer fejkendők a vámvizsgálathoz várakozó sorban.

A megérkezés forgatagában hirtelenjében nem tudtam eldönteni, hogy a repülőtér az európai vagy az ázsiai oldalon van-e. Miközben a mosdóban a repülés közben összekócolódott hajammal küzdöttem, futólag eszembe ötlött, hogy fogalmam sincs róla, melyik kontinensen vagyok (habár abban a pillanatban a bozontos tükörkép jobban lefoglalt, mint a pontos földrajzi pozícióm). Jeff-fel kénytelenek leszünk kihagyni a randizás korai, „mindig lássanak vonzónak” stádiumát. Máris Lewis Carroll elhíresült hussongó Gruffacsórjára kezdtem hasonlítani. A hajam tövét sötétre színezte a zsír. A szemeim, mint két fénytelen holdsarló. A ruhámnak olyan szaga volt, mint az izzadt ujjakkal összefogdosott, áporodott párnáknak a repülőgépen. A hónaljam már megkezdte bakteriális Petri-csészévé való fokozatos lezüllését. Hát jó. Friss dezodorréteget kentem magamra, zsíros kontyba gereblyéztem a hajamat, és elindultam vissza az érkezési csarnokba.

Jeff egy oszlopnak dőlve épp azon ügyködött, hogy a repülőjegye letépett végét a mindenféle szedett-vedett, tiszavirág-életű dologgal – névjegyekkel, homokkal, tollakkal, fogpiszkálókkal, kutyaszőrrel – teli noteszába gyömöszölje. Ahogy becsapta a füzetet, elásítottam magam.

– És most hogyan tovább?

A Stetson alatt izgatottan csillogott a szeme, mint aki bedobott egy presszókávét, amíg én oda voltam a mosdóban.

– Én amondó vagyok, hogy ugorjunk fel egy városba tartó vonatra, és találomra szálljunk le az egyik megállóban. – Úgy jelentette be ezt a tervét, mintha ez lett volna a legkézenfekvőbb következő lépés.

– Tényleg? – kérdeztem vontatottan. – Szerinted nem kéne előbb tájékozódnunk?

Csak a vállát vonogatta hanyagul.

– Biztosra veszem, hogy menet közben majd csak kitalálunk valamit.

A „travel” (utazás) szó etimológiája a „travail” (gürcölés) szóra vezethető vissza, ami azt a fajta fáradságos kutyagolást juttatja eszünkbe, amelytől felhólyagzik az ember bokája, sajogni kezd a vádlija, és ezer meg egy okot szolgáltat arra, hogy az ember azt kívánja, bárcsak ki se tette volna a lábát hazulról. A valóság az, hogy minden jó és szép dolog hajlamos bizonyos mértékű gürcöléssel járni. Minden egyes döbbenetes kilátásra és ikonikus szelfire óhatatlanul is csak hosszú sorok, repülőgépeken bömbölő kisbabák vagy mélységesen alacsony vércukorszint árán juthatunk hozzá.

Csaknem huszonnégy óráig voltam el anélkül, hogy beléptem volna a REM-fázisba. Jeff-fel ellentétben én a transzatlanti repülőút nagy részét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam valami olyan origami formába hajtogatni a testemet, amely nem akadályozza a véráramlást a létfontosságú végtagokba (ezzel a vállalkozással azonban némi felszínes szunyókálásnál és egy nyakmerevedésnél egyebet nem értem el). Isztambulra vetett első pillantásom nem lélegzetelállító volt, hanem kimerült, és rászáradt csipával teli.

A gürcölés a szállás terén is elkerülhetetlennek tűnt. Ha ragaszkodunk az önként vállalt kísérleti irányelveinkhez (és vagabund költségvetésünkhöz), akkor a szállodák kiesnek, a diákszállók pedig az utolsó mentsvárak. Azt terveztük, hogy helybelieknél fogunk megszállni a Couchsurfing.com – eme globális közösség révén, amelynek helybeli tagjai utazókat látnak vendégül az otthonukban ingyen, egyfajta kulturális csereként. De annak ellenére, hogy tucatnyi kanapékérelmet küldtünk szét isztambuli vendéglátóknak, zéró meghívás gyűlt össze, ami mintha azt sejtette volna, hogy a végén még Isztambul utcáit fogjuk róni, és kartoncsíkokat gyűjtünk, hogy azokból vessünk hevenyészett ágyakat a parkban.

A gondolat, hogy ágyamat a véletlen szeszélyére bízzam, meglepő belső pánikot váltott ki belőlem. Szappan és párna egyik találomra kiválasztott megállóban sem fog potyogni az égből. Úgy éreztem, a városban való céltalan kóborlás helyett egy Camp David-i jellegű stratégiai megbeszélést kell tartanunk. Szükségünk van egy térképre. Szükségünk van internetkapcsolatra, hogy sürgős Couchsurf-ös felkérésözönt küldjünk szét. El kell döntenünk, hogy melyik földrészen is vagyunk.

Puszta megszokásból fejben sorra vettem, hogy mi A Lehető Legrosszabb, Ami Megtörténhet. Van rá esély, hogy a végén eltévedünk, elfáradunk, és ideiglenesen fedél nélkül maradunk, de vajon közvetlenül fenyegető katasztrófát idézünk azzal a fejünkre, ha találomra felszállunk valamelyik vonatra? Nem igazán. Egy padon eltöltött éjszakától valószínűleg még nem készülnék ki. Jeffben mindenesetre ez mintha fel sem merült volna. Még mindig az oszlopnak dőlt, lustán mosolygott rám meg a mögöttem sorakozó taxikra. Szemlátomást a legkevésbé sem izgatta magát a kartonpapír ágyak lehetőségén. Ami azt illeti, az alatt a pár hét alatt, amióta együtt voltunk, nem emlékszem, hogy bármi miatt is aggódott volna, azt leszámítva, hogy van-e mogyoróvaj-darabkás fagylalt a mélyhűtőmben. Biztos volt abban a képességében, hogy bármit ki tud főzni azokból a hozzávalókból, amelyek az adott pillanatban kéznél vannak – pontosan azért jöttünk el ilyen messzire, hogy együtt végezzük el ezt a gyakorlatot.

Felsóhajtottam, és a kezem fejével megcirógattam az arcát, amely az egész napos borostától máris olyan szúrós volt, mint a kaktusz.

– Oké, cowboy. Hol az a vonat? – Ha a tinglitangli stratégia nem válna be, a koszt- és kvártélyprobléma ortodoxabb megközelítéséhez fogok ragaszkodni, de – ma éjszakára legalábbis – szerencsét próbálok az ismeretlennel.

Tudtam egy-két dolgot az eltévedésről. Elsőrendű oktatásban részesültem, amikor két gyötrelmes évre a saját elmém zordon tartományaiba tévedtem. Jeff ezt akkor nem tudta, de amikor a Capitolium lépcsőjén találkoztunk, még csak négy hónap telt el azóta, hogy megtaláltam a visszautat.

Még ma sem tudom, hogy tulajdonképpen miért is tévedtem el. Talán színtiszta neuroticizmusból. Talán az emberi lét iránti túlérzékenységemből vagy a kapzsiság és mohóság okozta 2008-as gazdasági visszaesés felett érzett kiábrándultságból. Talán az evangélikus keresztyén gyermekkorom bizonyossága utáni mélyen gyökerező vágyakozásból, amikor még a legutolsó bibliai apróságot is Isten szája suttogta a tanítvány fülébe. Vagy talán attól a felismeréstől való rémületemből, hogy Jézus nem valami barátságos fickó, aki a mennyekből osztogatja a célokat – hogy a feladat, hogy villanásnyi életemmel valami értelmes dolgot kezdjek, egyes-egyedül az én vállamon nyugszik.

Talán egyszerűen ugyanúgy volt szükségem arra, hogy eltévedjek, ahogy az erdőknek is szükségük van a futótüzekre, hogy felégesse a régi aljnövényzetet. Csak azt tudom, hogy 2010 őszén még fellengzős szándéknyilatkozatokat fogalmazgattam arról, hogy majd mesterképzésre fogok járni, de mire 2011-ben kinyíltak a nárciszok, már minden áldott nap a vécécsészét ölelgetve öklendeztem a pániktól.

Különféle neveken futott ez az eltévelyedés. A szüleim „nehéz szakasznak” hívták. A nagyapám szerint a kelleténél pár évtizeddel korábban szaladtam bele az életközépi válságba (mindig lépéselőnyben!). Az orvosom szerint súlyos „elmebaj” támadott meg, amit az agyamban kialakult kémiai egyensúlybomlás idézett elő. Felírt egy ezüstdobozos nyugtatót. A terapeutám szerint nekivágtam a lélek sötét éjszakájának, és azt tanácsolta, hogy kapaszkodjak erősen, mert csak azon keresztül vezet kiút. A rég halott francia filozófusok bizonysága szerint klasszikus egzisztenciális krízisben szenvedtem – ez a formális kifejezésmód annyit tesz, hogy nem volt többé megfelelő érvem arra, hogy miért is keljek ki reggel az ágyból.

Akárhogy címkézzük is, abban reménykedtem, hogy a zsigereimbe befészkelődő bénító szorongás csak átmeneti dolog, mint a Jack Daniel’s utáni másnaposság, ami egy alapos alvás meg egy zsíros sajtburger után máris tovaszáll. Alig vártam, hogy normalizálódjon a helyzet – hogy visszazökkenjek a mesterképző programokba és a virágzó irodalmi ambíciókba. Úgy vadásztam az ismerős dolgokra, ahogy az eltévedt túrázó vadászik egy felismerhető folyókanyarulatra vagy egy szokatlan sziklakiszögellésre. De a normális elenyészett, a nyom kihűlt. Belső tájképem idegenné vált.

A súlyos szorongás egyik jellemzője az a mindent elsöprő érzés, hogy az embert elvágták a mindenki más által benépesített valóságtól, csakhogy én erről nem tudtam. Úgy éreztem, mintha a testemtől különválva fellibegtem volna a mennyezetig, és jó messziről onnan figyeltem volna a „normális” emberek hétköznapi jövés-menését. A világom tűhegynyi sötét ponttá kezdett zsugorodni. Korábban ártalmatlannak tűnő helyek egyszeriben fenyegetővé váltak: a ház, amelyen a szobatársammal osztoztam, az útvonal, amelyen kocsival munkába jártam, a mexikói éttermek, a Target áruház parkolója. A szorongás olyan lencse volt, ami életem minden egyes aspektusát egy sor borzasztóan pesszimista forgatókönyvvé kicsinyítette.

Csak a reggelek első tíz másodpercében éreztem magam biztonságban. Erre a röpke időintervallumra megfeledkeztem a félelemről. De aztán, amint kinyitottam a szemem, viharos gyorsasággal visszatért: a mellemre nehezedő súly, a felszínes légzés, a meglóduló adrenalin, a hányingerrohamok és a végtelen fonalgombolyagként tekergő zavaros gondolatok. Délre gyakran úgy éreztem, mintha már lefutottam volna egy tíz kilométeres versenyt.

Mentális egészségem zuhanórepülésének megfékezésére irányuló próbálkozásaim egy szokatlan evési rendellenesség formájában manifesztálódtak (dacára annak, hogy imádtam főzni, és soha életemben nem volt fürdőszobai mérlegem). Egyik délután egyszerűen nem tudtam többé enni. Megszűnt az étvágyam, elapadt a nyálam, mint júliusban a texasi patakok, az étel pedig gyakran azon nyomban visszajött, ahogy lenyeltem. Az orvosok teljesen tanácstalanok voltak a diagnózis dolgában. Én egyszerűen azt feltételeztem, hogy valami végzetesen elpattant az agyamban. Az meg sem fordult a fejemben, hogy aki szapora pulzussal járó, tartós szorongástól szenved, annak gondjai lehetnek az emésztéssel, vagy hogy az idegösszeomláshoz gyakorta társulnak evési rendellenességek. („Rendszerint rá tudtam bírni, hogy egyen valamennyit – írta Leonard a feleségéről, Virginia Woolfról az őrület egyik periódusában –, de ez borzasztó procedúra volt.”)

Amikor 2011 nyarán már a bordakosaram is kezdett előtűnni, nyilvánvalóvá vált, hogy a külvilág felé nem tudom többé fenntartani a normalitás látszatát. Ideje volt beismerni. Gyors egymásutánban felmondtam az egyik ékszerstúdióban betöltött menedzseri állásomat, közöltem a szobatársammal, hogy kiköltözöm a közösen bérelt házból, és begurítottam egy bőröndöt a tinédzserkori hálószobámba. Vagy a szüleim háza Fort Worth elővárosában, vagy irány a pszichiátriai klinika.

– Úgy látszik, huszonhárom éves érett koromra vége is lett az életemnek – mondtam anyának. Kora nyári reggel volt. Ilyenkor rendszerint már napbarnított szoktam lenni az úszástól, de most inkább csak heverésztem az ágyon ösztövéren, és még egy viccet sem tudtam elsütni. Sarah, az anyám velem szemben ült egy fekete IKEA-hintaszékben. Mázlim volt, amiért azon kívül, hogy a szülém volt, egyúttal a legközelebbi barátnőm is. A rövid, szőke hajú, magas, erős testalkatú asszony maga is átvészelt már egy-két mentális vihart. Az ő élete sem egészen a hagyományos csapásvonalat követte.