CORVINA

© Martina Baradel, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: © Martina Baradel: Jakuza Blues, Rizzoli, Mondadori Libri S.p.A., Milano, 2025

Hungarian translation © Tekulics Judit, 2026

A borítót Kenyó Ildikó készítette.

A borítón felhasznált fotó forrása: Freepik.com/gulnarveli020

Tanaka Dzsunicsiró✶ kitalált szereplő,

alakja azon jakuza főnökök tapasztalatainak és beszámolóinak összegzéséből született,

akikkel a szerző találkozott.

A vele kapcsolatos események valósak, bár narratív okok miatt, valamint az érintettek névtelenségének védelme érdekében kisebb változtatásokon estek át.

A többi szereplő viszont valós személy, akiket a szerző úgy mutat be,

ahogyan megismerte őket.

✶Átírási és kiejtési szabályok: A fordítás elkészítésekor a nevek és a japán szavak átírásához a magyaros átírást használtuk, amely a Hepburn-átíráson alapul. Ez alapján a szavak is könnyedén kiejthetők. (A fordító megjegyzése.)

1. Találkozás

Amikor Kóbéban leszállok a gyorsvasútról, tekintetem egyből egy sűrű erdőre téved. Az elmúlt évek során számos vasútállomáson megfordultam, melyek közül egyesek olyanok voltak, mintha az óceánból emelkedtek volna ki, másokat rizsföldek vettek körül, ismét mások pedig rideg fémszerkezetükkel, jelzőlámpáikkal és felhőkarcolóikkal úgy néztek ki, mint egy sci-fiből vett látomás. Végül volt még néhány kicsi, zsúfolt pályaudvar, ahol mindig a peronon kapható udon leves illata töltötte be a levegőt. Még soha nem jártam azonban olyan utasterminálon, amely ennyire közel esett volna a hegyekhez. A Sinkanzsen pillanatokon belül továbbindul Hirosima felé, és egy sötét alagútban eltűnik a szemünk elől.

Az erdő felől könnyű köd száll fel, megül a fák tetején, én pedig a kijáratot keresem. Az állomás üvegfalán túl végtelen szürke síkság tárul fel. A látóhatár síkját kikötői daruk sziluettjei törik meg: bár jól tudom, hogy Kóbe igazából tengerparti város, és nem hegyvidéki, a sűrű erdő látványa egy pillanatra mégis megzavar.

Először járok itt, és a helyről meglehetősen gyér ismeretekkel rendelkezem: olyanok jutnak eszembe, mint a szörnyű 1995-ös földrengés; a régi, nyugati stílusban épült Kitano városnegyed, melyet a 19. században az elsők között nyitottak meg külföldiek előtt; valamint a híres marhahús. Talán ennek a különleges, japán mércével nézve kihalt, ám burjánzó természeti környezetben megbúvó pályaudvarnak is köszönhető, hogy Kóbe egy csapásra belopta magát a szívembe.

A kijáratnál, egy kis elárusító bódéban, édességeket, italokat és néhány különféle ízesítésű bentót kínálnak. Az ebédidő már rég elmúlt, és kissé meg is éheztem, de túl izgatott vagyok az evéshez. Tépelődöm egy keveset, majd inkább rögtön metróra szállok, hogy bemenjek a központba, Motomacsiba, ahol szállást foglaltam. Miután bejelentkeztem, kipakolom a ruháimat a szekrénybe, majd lehuppanok az ágyra, és sóhajtok egy nagyot, mert eszembe jut, hogy miért is vagyok itt: évekig tartó tanulás és kutatómunka után holnap végre találkozhatok Tanaka Dzsunicsiróval, a japán maffia, a jakuza egyik befolyásos főnökével. Pár éve már foglalkozom a témával, így jól tudom, hogy a jakuza igencsak különbözik attól, amit a filmekben látunk, vagy amiről az újságokban olvashatunk: ez nem egy titkos szervezet, tagnak lenni nem bűncselekmény, és a hozzá köthető erőszakos cselekmények jellemzően sokkal kevésbé súlyosak, mint más bűnszervezetek esetében. Ezért meglehetős nyugalommal várom a találkozót, abban a biztos tudatban, hogy nem történhet velem semmi rossz. Ám ha mégis, akkor is tagadhatatlan tény, hogy egy pályafutása elején járó kriminológusnak nem túl sűrűn adatik meg, hogy személyesen beszélhessen egy bűnszervezet főnökével.

Azon tűnődöm, hogy a ruhák, amiket hoztam, egy fehér blúz, egy sötét nadrág, egy fekete ruha, megfelelőek-e. És vajon hogy kellene viselkednem? Gyorsan elhessegetem ezeket a kétségeket. A találkozó időpontját már korábban kitűztük, egy megbízható újságíró segített megszervezni, így már csak ki kell várnom a holnapot, és elmenni a megbeszélésre. Meggyőződésem, hogy túl sokat fantáziálni a lehetséges forgatókönyvekről felesleges, sőt, hiba lenne: az improvizálás soha nem jelentett gondot, ahogy az ösztönös döntéshozatal sem. Mivel biztosan történni fog valami, amit most nem láthatok előre, jobb, ha nem rágom magam ezeken a gondolatokon. Ezt mondogatom magamnak, ám attól tartva, hogy lekésem a találkozót, egy nappal korábban elutazom Kóbéba…

Ma este sétálok egyet Francescával, egy régi egyetemi barátnőmmel, aki néhány éve él a városban. Kabátot, sálat veszek, és elindulok a kikötő felé. Tisztában vagyok vele, hogy a száz évvel ezelőtti Kóbe már nem létezik, mégis látni szeretném a helyet, ahol 1915-ben megalakult a Jamagucsi-gumi, egy jakuza csoport, amely kezdetben csak mintegy húszfős volt, ám a háború után Taoka Kazuo, a harmadik főnök irányítása alatt a japán alvilág egyik legbefolyásosabb csoportjává vált.

Amikor Taoka árván maradt, a kóbei kikötőben kezdett dolgozni, ahol hamarosan összebarátkozott egy kis klán, a Jamagucsi-gumi tagjaival. Néhány év leforgása alatt elnyerte a „Kuma”, azaz Medve becenevet, mivel mindig igen erőszakosan támadott, és néha előfordult, hogy ellenfeleinek még a szemét is kikaparta. A második világháború éveit börtönben töltötte gyilkosságért. Amikor szabadult, azonnal visszatért a bandájához, és megtudta, hogy Jamagucsi Noboru, a második főnök időközben meghalt. Nem volt hát vesztegetni való idő: a feketepiac virágzott, a kikötő visszatért a régi, kereskedelmi funkciójához, és ahogyan Japán többi részében is, valakinek itt is gondoskodnia kellett a rend fenntartásáról. Kuma rögtön alapított is egy építőipari vállalatot, miközben társait nagy sikerű hódításra vezette az illegális fogadások és a zsarolás világában. Amikor hivatalosan is kinevezték a Jamagucsi-gumi élére, azonnal szövetségre lépett a Honda-kai-jal, egy másik, szintén Kóbe városában működő klánnal, és hamarosan át is vette az irányítást felette. Stratégiája egyszerű volt: szövetségre lépni a kevésbé nagy hatalmú csoportokkal, melyeknek csatlakozniuk kellett az ő szervezetéhez, megtámadni a már ellenőrzése alatt álló negyedekkel szomszédos városrészeket, és ily módon a lehető legnagyobb területet meghódítani. A Jamagucsi-gumi rövid időn belül eljutott a virágzó kereskedelmi városba, Oszakába is. A nagyvárosban kínálkozó lehetőségek alkalmat adtak a klán számára, hogy gyors tempóban, exponenciálisan növelje bevételeit. Kevesebb mint húsz év alatt a Jamagucsi-gumi huszonöt tagú klánból egy háromszáznegyvenhárom csoportot tömörítő szövetséggé vált, amely összesen nem kevesebb mint tízezer tagot számlált. A központ továbbra is Kóbéban maradt, pontosabban a kikötőben, ahol a Jamagucsi-gumi, a szakszervezetek gondos kizárásával, korlátlanul irányíthatta a munkásokat és a teherhajókat. Taoka Kazuo felemelkedése a korabeli politikai szereplőknek is szemet szúrt. Különösen a jobboldali tömörülések keresték vele a kapcsolatot, amelyek az 1960-as évektől kezdve igyekeztek a maguk javára kihasználni a jakuza egyre növekvő hatalmát. Taoka ekkoriban már idősödő vezetőnek számított, de tizenkétezer emberrel a parancsnoksága alatt még mindig a japán bűnözői világ nagy hatalmú kulcsfigurája maradt. Legalábbis 1978-ig, amikor egy júliusi estén egy klubban megtámadták, ahol más, fontos jakuza tagok és néhány lány társaságában tartózkodott. Mint kiderült, a támadással Narumi Kijosi, az oszakai Macuda-gumi tagja akart bosszút állni főnökük meggyilkolásáért, aki a Jamagucsi-gumi tagjaival vívott konfliktusban vesztette életét. Egy 38-as kaliberű fegyverrel nyakon lőtte a Medvét, majd a zűrzavarban elmenekült. Taoka túlélte a merényletet, Narumit pedig néhány héttel később, Kóbe közelében egy hegyen, megcsonkított testtel találták meg. A legendás főnök a támadást ugyan sikeresen átvészelte, az őt ért sérelemért pedig bosszút állt, de az elszenvedett traumát soha nem heverte ki teljesen, és végül 1981-ben meg is halt.

A fiatal Taokára gondolok, aki egykor valószínűleg ugyanezeket az utcákat járta be, és megérkezem a kikötő környékére. A délután napos, és a Meriken park füves és homokos területein játszó gyerekek csilingelő hangja hirtelen visszaránt a jelenbe. Azóta ezt a területet teljesen rehabilitálták: a kilátótorony alatt turistalátványosságok sorakoznak, mólót építettek a naplementekor induló mini hajóutak számára, a szépen felújított kikötői épületekben pedig különféle kis éttermek várják a vendégeket. Én azonban nem ezt a hangulatot keresem, ezért az igazi kikötő felé veszem az irányt. Ahogy a város eldugottabb részébe érek, a gyerekek vidám nevetése egyre halkul mögöttem. Balra, a felhőkarcolók között, megpillantom a hegyek zöld sziluettjét, amely érkezésemkor az állomáson fogadott: gyönyörű, tele életenergiával, lelki szemeim előtt mégis Narumi holtteste jelenik meg, és a sok szerencsétlen ember, akik minden valószínűség szerint e buja növényzet között lelték halálukat. Közben egy parkolóhoz érek, ahol hangszórókkal felszerelt teherautó áll, oldalán az ALL JAPAN DOCKPORTERS UNION felirat, a dokkmunkások szakszervezetének neve olvasható. Tetejére a társadalmi egyenlőtlenséget elítélő, a munkásokat támogató plakátokat rögzítettek. Kóbe kikötőjében, melyet hagyományosan a jakuza ellenőrzött, és mindenféle munkásszervezetet kategorikusan betiltott, a szakszervezetek puszta jelenléte az élő bizonyíték rá, hogy a szervezett bűnözés mára már ebből a térségből is végérvényesen kiszorulóban van. Talán ez az első alkalom, amikor belém hasít a gondolat, hogy a japán maffia terjeszkedésének és virágzásának tanulmányozása közben a szervezet elmúlásának lehetek most tanúja. A hanyatlás parabolája.

Kóborlásom végén csatlakozom Francescához. Egy családi vállalkozásként működő kis jakitori-étterembe beszéltünk meg találkozót, amely a Motomacsi negyed szűk utcái között bújik meg. Ő a szokásos teáját rendeli, és az étterem nevét is adó húsnyársat, én pedig a szokásos sörömet kérem, különféle zöldségekkel. Rég nem láttuk egymást, és ő legfeljebb sejtheti, miért jöttem valójában Kóbéba. Így hát a grill sűrű füstjében, amely egész éjjel körbeleng majd minket, elmesélem neki a réges-rég kezdődött történetet, amely miatt ellátogattam a városba, hogy elkészítsem az interjút, amiről évek óta álmodoztam.

Egy augusztusi késő estén kezdődött, amikor először jártam Japánban, ahová egy nyelvtanfolyamra érkeztem. Két, szintén itt tanuló olasz diák barátommal a Vakajama prefektúrában található Sirahama fürdőváros tengerpartján sétálgattunk. Egyszer csak egy fura csoportosulásra lettünk figyelmesek: négy férfi, egy nő és egy gyerek a félhomályban csillagszórókkal játszott. Én ezt a szórakozást mindig is szilveszter éjszakájához társítottam, ám Japánban tipikusan nyári időtöltésnek számít. A földre terített pikniktakarón szanaszét sörösdobozok, teásüvegek, chipses zacskók, cukorkák hevertek, kis tálkákban pedig onigirit tálaltak fel. Kíváncsian közelebb sétáltunk, mire a társaságban lévő két férfi kedvesen meghívott minket, hogy csatlakozzunk hozzájuk.

A japán nyelvet még csak akkoriban kezdtem tanulni, a felét is alig értettem annak, amit mondtak, mégis feltűnt a köztük lévő különös kapcsolat: a hat-hét év körüli fiúcska egyik felnőttet sem szólította „anyának” vagy „apának”. Gondoltam, talán én nem értem jól. Egyszer csak megcsörrent a sárga pólós, beszédesebbnek tűnő férfi mobiltelefonja. A férfi tiszteletteljesen válaszolgatott a hívó fél kérdéseire: úgy tűnt, megnyugtatja a helyzetről, minden rendben van, igen, nagyon jól érzik magukat. Valamit azonban továbbra sem értettem, ezért minden nyelvtudásomat összeszedtem, hogy feltegyek neki pár kérdést. A gyerek meggyújtott egy újabb csillagszórót, ma is tisztán emlékszem a pattogó hangra, és a villanó fehér fényre, amely megvilágította az arcát. A férfi egyszerű szavakkal így válaszolt:

– Jakuzák vagyunk. Tudod, mit jelent ez?

Tekintetünk egy pillanatra összetalálkozott. Vajon tényleg tudtam? Én ezt a kifejezést akkoriban főleg néhány hetvenes évekbeli filmből ismertem, amiket korábban láttam. Hosszú, kissé vontatott filmek voltak, amelyekben a jakuzák valamiféle középkori japán Robin Hoodként tűntek fel. Azt is tudtam, hogy a kifejezés a japán bűnszervezeteket is jelöli.

– Van valami halvány sejtésem róla, de nagyon szeretném jobban megérteni! – feleltem habozva. Elmondtam, hogy olasz vagyok, mire ő rögtön igyekezett megnyugtatni: ők egyáltalán nem olyanok, mint az én hazám maffiózói, nem bántanak senkit, és szigorú viselkedési kódex szerint élnek. Elmondta, hogy egy oszakai klánhoz tartoznak, a kisfiú a főnökük fia, akit néhány napra elhoztak a tengerhez. Elkísérte őket a barátnője is, hogy vigyázzon a kisfiúra. Ekkor a lányra néztem, aki hosszú, szőke, melírozott haját a feje tetején, lófarokban viselte. Rojtos rövidnadrágot és kék pólót viselt, amelyen egy flitterekkel kirakott, csillogó medvefigura díszelgett. A lány mozdulatlanul állt. A telefonos fickó teljes természetességgel levette a pólóját, és megmutatta a vállától a derekáig érő hatalmas tetoválását. A gyenge fényben nem láthattam jól a részleteit, de gyönyörűnek találtam. A férfi elmagyarázta, hogy a jakuzák számára mit jelent a bőrük ilyen módon való díszítése, és bár nem értettem minden szavát, éreztem a beszédéből áradó büszkeséget, amikor magáról és a klánjáról mesél. Még néhány csillagszóró, és pár, számomra ismeretlen ízű, talán vaszabis, nori algás vagy currys rágcsálnivaló elfogyasztása után búcsút vettünk egymástól.

Sokat töprengtem ezen a találkozáson. Bár szigorúan véve bűnözőnek számítottak, de a büszke, saját szabályaik szerint élő csoport jelenléte egy olyan homogén országban, mint Japán, teljesen lenyűgözött. Ekkoriban csak nem régóta tartózkodtam Tokióban, és még nem voltam képes megkülönböztetni a társadalom végtelen sok szürke árnyalatát. Az első hetekben leginkább az emberek udvariassága és figyelmessége fogott meg, valamint a csend, és az a rendkívüli rendezettség, ahogyan a közös tereket használják. A jakuza vagy bármilyen más formájú bűnözés ekkoriban számomra érzékelhetetlennek tűnt, és a társadalom legmélyebb rétegeire korlátozódott, mely talán nem is létezett. Ám ez a találkozás ráébresztett, hogy milyen nagyot tévedtem. Akkoriban ugyanis a jakuza nemcsak hogy háborítatlanul létezett, hanem igen erős is volt, mintegy nyolcvanezer aktív tagot számlált, és a szigorú szabályozást, mely később súlyosan korlátozza majd a működését, csupán néhány évvel később vezették be.

Olaszországba visszatérve azonnal információk után kezdtem kutatni. Először a könyvekkel próbálkoztam: csupán néhány angol nyelvű művet találtam, olaszt egyet sem. Ha többet akartam tudni, máshogy kellett eljárnom.

Néhány évvel később úgy döntöttem, hogy a kriminológiai doktorátusom megszerzéséhez a jakuzával fogok foglalkozni, és egy kiadóban dolgozó barátomnak hála sikerült kapcsolatba lépnem egy japán újságíró veteránnal, aki főként a maffiával foglalkozott. A munkájáért nagy árat kellett fizetnie: egy nemkívánatos interjúja miatt egy maffiatag megkéselte.

A szóban forgó urat egy decemberi délutánon kerestem fel hagyományos stílusú, tokiói otthonában. Már napok óta havazott, és lekéstem a vonatomhoz tartozó buszcsatlakozást, ezért az állomásról az utat futva tettem meg. A tájékozódáshoz használt telefonnal a kezemben belesüppedtem a hóba, és csak reménykedhettem benne, hogy nem tévedek el. Japánban illik legalább tíz perccel a megbeszélt időpont előtt érkezni egy megbeszélt találkozóra, én pedig öt perc késéssel jelentem meg. A férfi azonban igen udvariasan fogadott, szerencsére pontatlanságom nem hozta ki a sodrából, így én is azonnal megkönnyebbültem: éreztem, hogy ez a délután fordulópontot jelent az életemben, mint egy ajtó, amely vagy kinyílik, vagy bezárul előttem.

Törökülésben ültünk a kotacu melegében, mialatt elkészíthettem vele az interjúmat. Eközben felesége bizonyos időközönként zöld teát szolgált fel nekünk. A behavazott városra már leszállt az est, a fenyőfákkal és magnóliákkal teli kertre néző ablakon keresztül csak sötétséget láttam: ideje indulnom. És ő abban a pillanatban ezt kérdezte tőlem:

– Szeretnéd, hogy bemutassak neked egy főnököt?

– Természetesen! – feleltem nevetve, mivel meg voltam győződve róla, hogy csak viccel. Ám ő a legkevésbé sem viccelt: elővette a mobiltelefonját, és felhívott valakit. A vonal másik végén a hívott fél néhány csengetés után felvette. Az újságíró elmagyarázta, hogy itt van nála egy olasz lány, aki egy angol egyetemen tanul, és nagyon szeretne találkozni vele.

– Rendben van, átadom önnek, tessék! – mondta, és felém nyújtotta a telefont. Egy mély, kissé hadaró, ám megnyerő férfihangot hallottam. Anélkül, hogy én szóhoz juthattam volna, annyit mondott, hogy keressem fel Kóbéban, kérjem el a telefonszámát, és hívjam fel, hogy a részleteket megbeszéljük. Ezzel elhagytam az újságíró házát, a számot elmentettem a telefonomba, és még mindig hitetlenkedve, türelmetlenül vártam, hogy végre felhívhassam.

– Biztos, hogy egyedül akarsz elmenni? – aggodalmaskodik Francesca. A szeretet vezérli, de már eldöntöttem, hogy egyedül megyek. Sőt, alig várom.

Másnap reggel korán kelek, bár a találkozót csak délutánra beszéltük meg. Gondosan felkészülök: a szokásos módon magammal kell vinnem az információs adatlapot és az interjúalanyok számára előre elkészített kérdőívet.

A kutatás folyamán alkalmazott etikai protokoll szerint, amikor valakiről tanulmányt készítünk, biztosítanunk kell személyiségi jogainak tiszteletben tartását. Ez különösen fontos, ha olyan személyekről van szó, akik a bűnözés világához köthetők, és emiatt különösen sebezhetőek. A kutatónak ilyenkor át kell adnia a munkájáról egy adatlapot, valamint meg kell adnia az elérhetőségét arra az esetre, ha az interjúalany meggondolná magát, és nem járul hozzá a beszélgetés tartalmának megosztásához. Arra is felkérjük az alanyokat, hogy ne adjanak nekünk semmiféle információt olyan bűncselekményekről, melynek elkövetése a jövőben történhet meg, mivel ebben az esetben a kutatónak jelentenie kell azt a rendőrségnek. Ezenfelül alá kell írniuk egyfajta beleegyezési nyilatkozatot, egy kérdőívet, amelyben én, a kutató, megkérdezem, hogy az általam nyújtott információk világosak-e, és engedélyt kérek az interjú folytatásához.

Mielőtt elhagyom a szobát, megbizonyosodom róla, hogy a táskámba betettem legalább tíz példányt a gondosan elkészített kérdőívekből.

Nem igazán tudom, mihez kezdjek ezen a várakozással teli reggelen, mely haszontalanul és üresen csordogál: úgy érzem magam, mint az a kisfiú, akivel évekkel ezelőtt a tengerparton találkoztam, kezében a még meg nem gyújtott csillagszóróval, alig várva, hogy megpillanthassa a szikrák fényét. Nyugtalanul sétálgatok a kínai negyed utcáin, miközben hiába próbálok valami vegetáriánus ételt találni. Végre eljön a délután két óra, és elindulok a találkozó helyszínére: azt az utasítást kaptam, hogy a bevásárlóközpontban várjak, a koncertterem kijáratánál. Belépek és leülök egy padra az italautomata közelében. Fiatal és idősebb barátnők, egyenruhás iskolások, „fehérgalléros” irodisták, anyák babakocsival, idős urak haladnak el előttem. A protokoll szabályai szerint írok a londoni témavezetőmnek. Megadom a találkozóm helyszínét és az időpontját, és megerősítem, hogy újra jelentkezem, amint a beszélgetésnek vége. Azután írok egy megbízható barátomnak, Jacopónak, akivel együtt végeztem egyetemi tanulmányaimat egészen a doktorátusig, és hozzám hasonlóan egy kutatás céljából szintén épp Japánban tartózkodik. Vele őszintébben beszélhetek arról, hogy mennyire izgulok, sőt, kissé talán aggódom is. Váltunk pár üzenetet, megnyugtatom, hogy a találkozó a belvárosban lesz, egy nagy bevásárlóközpontban, ahol hatalmas a jövés-menés. Abban a pillanatban két harminc körüli, magas, fekete öltönyös férfi lép oda hozzám.

– Elnézést, ön Martina?

– Igen, én vagyok.

– Jöjjön velünk, kérem.

Miközben áthaladunk a tolóajtón, eszembe jut, amit az imént Jacopónak írtam, és rájövök, hogy nem, egyáltalán nem egy közeli kávézóba megyünk. Egy nagy, fekete szedánra mutatnak.

– Szálljon be, kérem.

Mozdulatlanul állok, nem számítottam rá, hogy két ismeretlennel, ráadásul jakuza tagokkal fogok egy autóba szállni. De nincs más választásom: ahhoz, hogy bizalmat nyerjek, bizalmat kell adnom, és ez már nem az a pillanat, amikor vissza lehet lépni. A sötétített ablakokon keresztül újra megpillantom a rendezett tömeget, amely az imént még biztonságérzettel töltött el. Az autó elindul, és hirtelen nagyon távol érzem magam a mindennapi, éppen ezért megnyugtató világtól, mintha egy színes fényképről annak negatívjára lépnék át. Gyorsan írok Jacopónak a programváltozásról. Megadom a helyzetemet, hiszen valakinek mindig tudnia kell, hol vagyok.

Az utazás csendben telik, a nyüzsgő belváros helyét szürke épületek sora veszi át. Megpróbálok a kocsi belsejére koncentrálni, hogy megfigyeljek néhány részletet, de egyszerűen csak minden tiszta, rendezett és elegáns. Körülbelül negyedóra múlva leparkolunk, és a két férfi ismét megkér, hogy kövessem őket. Egy kisszatenbe, egy régi, sötét faberakásos, tradicionális kávézóba kísérnek, mely két magas épület közé ékelődik be.

A szemem néhány pillanat alatt hozzászokik a kávézó sötétjéhez, az apró ablakokat hímzett függönyök takarják, a nyugati stílusú lámpák halvány fényt árasztanak. A belső tér megmutatja a lokál valódi korát, első pillantásra körülbelül negyvenévesnek tűnik. A helyiség igen gondozott, a kis faasztalokat matt üveg válaszfalak szeparálják el egymástól, a falakon lógó régi órákat vékony porréteg fedi. Már egyik sem ketyeg, mozdulatlanul állnak, mintha megkövült volna az idő, amelyben az egész kávézó megrekedt. A háttérben felismerhető zenét hallok: Jo ga aketara, „Amikor felkel a hajnal”, egy ismert blues dal, Aszakava Maki, a híres hetvenes évekbeli japán énekesnő száma, akit magam is nagyon kedvelek. Mély, öblös, érzelmes hangja tökéletesen beleillik ebbe a környezetbe. Két hölgy halkan beszélget, az egyik sarokasztalnál egy szalariman foglal helyet. Ha nem lennének mély karikák a szeme alatt, és a kezében cigaretta, melyet unottan forgat ujjai között, azt hinné az ember, hogy egy iskolás fiú, aki éppen lógni akar kicsit, és elrejtőzött a város egy sötét sarkában, hogy fel ne fedezzék csínytevését. A bejárat melletti asztalnál három negyvenes, elegánsan öltözött férfi ül. Amikor elhaladunk mellettük, egy intéssel üdvözlik kísérőimet. A kisszaten hátsó, eldugott asztalai felé vesszük az irányt. Eddig a pontig sikerült megőrizni a nyugalmamat, most azonban, amikor a válaszfal homályos üvegén át lassan egy férfi alakja rajzolódik ki előttem, érzem, hogy a szívem milyen hevesen ver. Nem a biztonságom miatt aggódom, hiszen nyilvános helyen vagyunk, emberek között. Inkább attól tartok, hogy valamit helytelenül csinálok: kutatásaim során már eddig is számos volt jakuzával találkoztam, de egyikük sem töltött be ilyen magas pozíciót a szervezetben. És főleg, egyikük sem volt aktív. Az asztalhoz vezető utolsó lépéseket nagyon izgatottan teszem meg.

A főnök szigorú arcú, hetvenes éveiben járó férfi, szürke öltönyt visel, kék nyakkendőjének élénk tónusa harsányan elüt az ing makulátlan fehérségétől. Nem telefonálással üti el az időt, hanem az asztalon gőzölgő kávéját bámulja. Mozdulatlanul állok, amíg nem intenek, hogy közelebb mehetek. Eközben az egyik kísérőm udvarias japán szavakkal a főnökhöz fordul:

– Megérkezett a vendége.

A boss ekkor felemeli a tekintetét, és kedvesen a vele szemben álló székre mutat. Egy szuszra hadarom el a formális üdvözlő szavakat, miközben az arcát tanulmányozom: szögletes állkapocs, finom vonások, még sötét, rövidre nyírt haj. Kicsi, élénk szeme és vékony aranykeretes szemüvege még kifinomultabbá teszik az arcát. Úgy sejtem, magas, vékony, elegáns tartású lehet. Hol van az a durva kinézetű, kihívóan fölényes, füstös szemüveges jakuza, akit oly gyakran látni a filmekben? A szívem továbbra is hevesen ver, ráadásul most úgy érzem, egész arcom lángol, a fülem tövéig elvörösödöm. Megköszönöm, hogy beleegyezett a találkozóba.

– Nincs mit megköszönnie, a találkozó számomra is öröm – válaszolja előzékenyen. – Mit szeretne rendelni?

Habozok, tekintetemmel a tulajdonosnőt keresem, de szerencsére nem hívom oda, jobb, ha nem vagyok túl kezdeményező. És valóban, a protokoll mást diktál: a főnök int a szervezet fiatal tagjának, aki még mindig az asztalunk mellett áll, ő pedig a mama-szanhoz fordul. Még a legegyszerűbb művelet is szigorú hierarchián alapuló rend szerint zajlik. Csupán kávét rendelek, túl izgatott vagyok, hogy tanulmányozzam az étlapot. A főnök int a beosztottjának, hogy hagyjon magunkra minket, ami csak még tovább rontja a hangulatomat: a két fiú jelenléte már-már megnyugtatott. Most már csak ketten vagyunk, ő és én. Egyre mélyül a csend. Újabb dal kezdődik, Aszakava Maki ezúttal a Blue Spirit Blues című dalát énekli, ami démonokról, szellemekről, tüzes földről és bűnösökről szól. Vérről is énekel. A két hölgy halkan nevetgélve beszélget egymással. A szalariman cigarettára gyújt. Keresem a szavakat, mit mondhatnék, de csak ismételgetni tudom magam: üres udvariassági frázisok, örülök a találkozásnak, köszönet neki és az újságírónak, aki bemutatott minket egymásnak. Megkérdezem, régóta ismeri-e. Tanaka udvariasan válaszol az udvariassági formulákra, és ekkor úgy gondolom, itt az ideje elővenni a kutatói felszerelésemet: az információs lapot és a kérdőívet. A többi interjúalany, miután ímmel-ámmal átolvasta, mind habozás nélkül aláírta.

– Először beszélgessünk kicsit, azután majd meglátjuk – feleli Tanaka először kétkedő, majd jóindulatú arccal. Ettől mélységesen zavarba jövök, és átkozom magam: nem voltam felkészülve rá, hogy bizonyos helyzetekben jobb várni, alkalmazkodni, és nem szolgai módon, ész nélkül követni az eddig bevált forgatókönyvet. Túl későn kapcsolok: egy dolog aláíratni egy nyilatkozatot valakivel, aki ugyan kisebb bűncselekmények miatt ült börtönben, de már megfizette az adósságát az igazságszolgáltatás és a társadalom felé, és egészen más dolog aláíratni azt egy még aktív jakuza főnökkel. Épp ez a szégyenérzet fog megakadályozni abban, hogy a jövőben ismét hasonló hibába essek, nyugtatom magam.

Újra rám tör az érzés, hogy ez életem egy sorsfordító pillanata lesz: egy ajtó nyílik meg vagy záródik be előttem.

– Természetesen – válaszolom, miközben összeszedem az asztalon szanaszét heverő papírokat.

– Örülök, hogy jobban megismerhetjük egymást.

Tanaka kérdezget Olaszországról, majd Velencéről, ahol az egyetemi alapképzés három éve alatt tanultam. Utazásról, ételekről beszélgetünk, mindennapi témákról, meglehetősen komoly hangnemben. Mesélek neki Triesztről és Goriziáról, ahol felnőttem, majd a Balkánról.

– Hol lehet egy jót nyaralni Albániában? – kérdezi.

Fogalmam sincs, erősen gondolkozom. Előveszi a mobiltelefonját, és felhívja az egyik munkatársát, aki odasiet a bejárat közelében álló asztaltól, ahol eddig a többiekkel üldögélt.

– Hova járnak az emberek nyaralni Albániában? Keresd meg a Google-on, és mondd el – utasítja. Idővel rájövök, hogy ez a jól bejáratott szokása: ha valamiben nem biztos, felhív valakit, és megkéri, keresse meg neki a választ.

– Most mennem kell – búcsúzik. Egy óra telt el, én még a kávémat sem ittam meg, és főleg nem tettem fel neki egyetlen kérdést sem azok közül, amiket szerettem volna, és nem írtam le egyetlen sort sem.

– De holnap eljöhet az irodámba – folytatja. – Ott szabadabban beszélgethetünk.

Ismét iszonyú zavar fog el: hogy lehettem olyan naiv, hogy azt hittem, egy maffiafőnök elárul nekem valamit egy kávézóban, még ha az nem is túlságosan zsúfolt? Izgalomba jövök, végre meglátogathatom a jakuza egyik székhelyét! Elfogadom a meghívást, és feljegyzem a címet. Tanaka újra felhívja a társát: – Fizess, és készítsd a kocsit!

Felajánlják, hogy elvisznek a vasútállomásig, de szükségem van egy szusszanásnyi időre, hogy rendezzem a gondolataimat, főleg pedig egy kis sétára, hogy feloldjam a dilettáns módon elkövetett hibáim okozta keserűséget. Majd fogok egy taxit.

Miközben a jellegtelen lakóépületek közt sétálok, rájövök, hogy mennyire önző voltam, figyelmen kívül hagytam, hogy nem csupán én választom ki az interjúalanyaimat, amire az egyetem meglehetősen jól fel is készített, hogy ne kockáztassak, és ne keveredjek veszélyes emberek közé. A másik oldalon is igen kényes kiválasztási folyamat játszódik le. Különösen az utóbbi években, amikor a jakuza elleni küzdelem fokozódott, és egyre ritkábban fordul elő, hogy főnökök és tagok interjút adjanak valakinek. Engem egy olyan újságíró mutatott be Tanakának, akivel ő régóta bizalmas kapcsolatot ápol, de ez természetesen nem volt elegendő: első találkozásunk arra szolgált, hogy megítélje, megbízható beszélgetőpartner vagyok-e. Tanaka ezért nem kérdezett semmit a kutatásomról, hanem ehelyett személy szerint rólam érdeklődött. Tapasztalatlanságom ellenére, vagy talán éppen azért, arra a döntésre jutott, hogy beszélhet velem.

Másnap kicsit korábban érkezem a megbeszélt helyre: a megadott címen egy négyemeletes, kék színű, minimalista, építészeti díszítések nélküli épület áll, épp olyan, mint sok modern japán épület. Fekete bejárati ajtaja mellett egy garázs redőnye látszik; minden emeleten erkély néz az utcára, de nem látható rajta semmilyen tábla vagy zászló, amely arra utalna, hogy ez a jellegtelen épület a jakuza székhelye lenne. Csupán a nagyszámú, és minden irányban kémlelő kamerák biztosítanak róla, hogy jó helyen járok. Csengetek.

– Igen? – válaszol egy komoly hang. Az egyik fiú az, akivel tegnap találkoztam, ő enged be. Két vas lépcsősoron megyünk fel, egy szobába vezetnek, ahol két szék és egy kis méretű asztal áll. Három sötét ruhás férfi lép oda hozzám, meghajolnak: – Osssz! – mondják egyszerre. Ez az „Ohajó gozaimaszu” rövidített változata, bevett japán üdvözlő formula. Mosolygok, teljes formában válaszolok, megköszönöm, leülök és körülnézek. Ma is izgatott vagyok, de talán kevésbé bizonytalan, mint tegnap. Észreveszem, hogy a falra egy táblát függesztettek, rajta papírok. Az erkély felől forgalom tompa zaja hallatszik, jobbra, a szoba hátsó felében pedig férfiak dohányoznak, miközben rosszul leplezett kíváncsisággal engem méregetnek. Mögöttük íróasztalok állnak, rajtuk több telefon, és annyi képernyő, ahány biztonsági kamera van felszerelve odakinn. Egy fiú hoz egy osiborit, kis méretű, nedves kéztörlőt, a csoport jól kivehető címerével, és egy pohár zöld teát.

– Parancsoljon – szólít meg néhány perc elteltével a fiú, aki fogadott, és a lépcső felé mutat.

Tanaka irodája az épület legfelső emeletét foglalja el. A sötétre pácolt fapadló és a palackzöld bőrkanapék az épület többi részénél sokkal elegánsabbá teszik a szobát. Az alacsony kis asztalt friss virágok díszítik, melyen egy hajómakett díszeleg. Tanaka, aki egy nagy íróasztal mögött ül, most feláll, hogy üdvözöljön. Leülhetek, ahová csak akarok, mire én a kanapét választom. A főnök a fotelben foglal helyet. Ismét kettesben vagyunk. Ezúttal nem tesz fel kérdéseket, hanem a jakuza eredetéről kezd el mesélni. Ennek a szervezetnek szentelte egész eddigi életét. Szeretné, ha megérteném, a pénzkereseti lehetőség mellett ő és a hozzá hasonló több százezer ember miért döntött úgy, hogy ezért a szervezetért feláldoznak mindent, személyes biztonságot, családi kötelékeket egyaránt. Ezeket az információkat nagyrészt már ismerem, de a tény, hogy ez alkalommal tőle hallom, ez különleges hatással van rám, mintha hitelesebbek tűnnének.

Magyarázatát a szó etimológiájával kezdi:

– Valószínűsíthető, hogy a kifejezés a 8-9-3 számok kombinációjából származik, amely épp „ja-ku-za”-nak olvasható. A három szám összege 20, valójában a hanafuda egy balszerencsésnek tartott kombinációja. A hanafuda a titkos játékbarlangok egyik legnépszerűbb játéka, amint azt bizonyára ön is jól tudja. A lapokat, melyekkel játsszák, és a klasszikus kártyalapoknál kicsit kisebb méretűek, az évszakok ihlették, és virágok, növények, állatábrázolások díszítik.

Bólintok, valóban jól ismerem őket, esztétikus tervezésüket elbűvölőnek találom. Ezenfelül arról híresek, hogy ezek voltak a Nintendo első termékei, mely, mielőtt a videójátékok legismertebb gyártójává vált, játékkártyák tervezésével és gyártásával foglalkozott.

A szerencsejátékról szóló beszámolók Japánban igen régre nyúlnak vissza: ez a tevékenység már a VII. században olyan népszerű időtöltésnek számított, hogy végül 689-ben császári rendelet tiltotta be. A fogadási körök vezetőit bakutónak hívták, és egészen máig szinte minden jakuza csoport innen eredezteti származását.

De ez nem az egyetlen lehetséges eredete a jakuzának. Létezik egy másik mítosz, amely az utcai árusok, úgynevezett tekiják világába nyúlik vissza, akik vándor gyógyszerárusként kínálták portékájukat szerte Japánban. A tekiják egyik leginkább tisztelt istensége a manapság is nagyra becsült Sinnó, egy kínai eredetű istenség, akiről a legenda úgy tartja, hogy ő fedezte fel az orvostudományt. A név a későbbiekben az egész vándorkereskedő-réteg jelölésére kiterjedt, beleértve más árucikkek kereskedőit is. Az Edo-korban a tekiják szigorú hierarchikus csoportokba szerveződtek, és a városi piacokon, valamint a macurikon, azaz sintó szentélyek körül rendezett ünnepségeken árulták portékáikat.

Ez már a múlt, de bizonyos értelemben a jelen is. Pár hónapja részt vettem egy kis vidéki szentély vallási fesztiválján, melyet két év szünet után rendeztek meg ismét. A jukatát viselő lányok, a kamikhoz intézett imák, a jakitori illata és a gyerekeknek rendezett, nyereményként aranyhalakat kínáló játékok forgatagában különlegesen ünnepélyes hangulat uralkodott. A rendőrség ugyan az árusok közötti, a helyek elosztásáról szóló vita miatt egy időre felfüggesztette a macurit, de a rá következő évben a rendőri erők vezetője, az utcai árusok és a helyi jakuza egyik befolyásos vezetője között lezajlott találkozónak hála helyreállt a béke. Az ünnepség ennek köszönhetően folytatódhatott.

A tekijáknak már az Edo-korban is a feladataik közé tartozott a kereskedők között felmerülő különféle viták és problémák megoldása. Bár tevékenységük néha illegálisnak minősült, például amikor védelmi pénzt szedtek a tagoktól azért, hogy a piacon a legjobb helyeket kaphassák meg, többnyire mégis inkább a legalitás keretein belül működtek, és nem okoztak közrendet megzavaró perpatvarokat. Cserébe a kormány a létezésüket hivatalosan is elismerte. Ez különböztette meg őket a bakutóktól, akiknek a tevékenysége gyakran megsértette a korabeli katonai kormányzat törvényeit. Létezik azonban egy közös vonás a bakutók és a tekiják között: mindkét szervezet a társadalom legalacsonyabb rétegeiből származó munkaerőt alkalmazott. A társadalom peremén tengődő szegények és a bűnözők gyakran találtak menedéket ezekben a csoportokban, amelyek egyfajta második családjukká váltak. Ez utóbbi szempont különösen a korabeli Japán kollektivista társadalmában jelentett hatalmas vonzerőt. A csoportok ugyanis ikka, vagyis „család” néven szerveződtek, és szülő-gyermek típusú kapcsolatok szerint működtek, melyeken belül a főnök az apa, a tagok pedig a fiak szerepét öltötték magukra. Az ojabun (apa) és a kobun (gyermek) közötti vertikális kapcsolat mindig is a jakuza központi eleme volt, és ma is az maradt. A japán társadalomra azonban ez a jellegzetesség már jóval a szervezett bűnözés megjelenése előtt is igaz volt.

Tanaka tehát ragaszkodik a jakuza mitológiai eredetéhez, én pedig nem akarok ellentmondani neki. A szervezett bűnözés megjelenéséről Japánban valójában csak a Meidzsi-restauráció után kezdtek tisztább képet alkotni. Ez a korszak jelentette egyben a Tokugava-sógunátus és a feudális rendszer végét is. Ebben a történelmi időszakban a hatalom névlegesen Mucuhito császár kezébe került, és állami reformok sorozata indult meg, amely 1889-ben az első alkotmány kihirdetéséhez vezetett. A Meidzsi-kormányzat emellett Japán iparosítását és a hadsereg megerősítését is zászlajára tűzte annak érdekében, hogy felzárkózzon a nyugati országokhoz. Ezek a mélyreható gazdasági és társadalmi változások hamarosan a városok átalakulásához vezettek: egyre többen költöztek vidékről a városokba vagy azok közvetlen környékére, ezért a nagyobb településeket át kellett szervezni a vidékről érkező tömegek befogadására. A modern jakuza bizonyos értelemben a modern városból születik meg, ahogyan azt a szervezett bűnözés egyik szakértője, Mijazaki Manabu is megjegyzi. Pontosan e gazdasági változások nyitottak új lehetőségeket mind a bakuto, mind a tekija csoportok számára. A szerencsejátékokat a hatalom egyre jobban korlátozni próbálta, ám a bakutók új helyet találtak maguknak az építőiparban és a kikötőkben, ahol, például a munkaerő szervezésében, igen tevékenyen vettek részt. A tekiják továbbra is kereskedtek, de engedélyt kaptak, hogy standjaikat a városokban állítsák fel, így egyre mélyebben beépültek a társadalom szövetébe. Az új kereskedelmi tevékenységek virágzása, az új városlakók ellenőrzésének szükségessége és az egyre nagyobb munkaerőhiány miatt e csoportok szerepe egyre hangsúlyosabbá vált. Mindezen felül szintén ugyanerre az időszakra tehető a jakuza egyre intenzívebb kapcsolatkeresése a politikával, különösen a szélsőjobbal. A Meidzsi-korszak új politikai viszonyokat is teremtett, melynek során számos ultranacionalista csoport jött létre. A Tokugava katonai rezsim bukása ugyanis sok szamuráj családban született és nevelkedett ember számára a korábban betöltött társadalmi szerepének és tekintélyének elvesztését hozta magával. Elégedetlenségük kiváló táptalajt szolgáltatott a kormányellenes, militarista és hazafias mozgalmaknak, különösen azokban a térségekben, mint például Kjúsú szigete, ahol számos bukott szamuráj élt. Pontosan ez történt Tojama Micuru esetében is, aki egy kegyvesztett szamuráj családból származott, és 1881-ben megalapította a Gen’ jósa, azaz a Sötét-óceán Társasága nevű szervezetet. Tagjait helyi politikusok testőreiként és bérgyilkosként alkalmazták, és a csoport rövid időn belül jelentős félkatonai erővé vált, amely kiválóan bevethetőnek tűnt akár politikai ellenfelek ellen is. Az ehhez hasonló szervezetek idővel beolvadtak a hagyományos jakuzába. A szervezet időközben teljesen magáévá tette az ultranacionalista politikai ideológiát, amellyel már eddig is sok közös vonást mutatott. Ilyen volt például a múlt iránti romantikus sóvárgás, a császár és a sintó istenségek kultikus tisztelete, a jakuza főnök és tag szigorú hierarchián alapuló kapcsolata, valamint az idegengyűlölet.

Az ultranacionalista csoportokkal való egyesülés rendkívül sikeres stratégiának bizonyult: az 1920-as és 1930-as években ugyanis a szélsőjobboldali csoportok száma tovább növekedett, legerősebben az 1917-es oroszországi forradalom eszméinek elutasítása kovácsolta őket össze. A jakuza főképp a Dai Nippon Kokuszai-kai (Nagy-Japán Nemzet Lényege Egyesület) és a Dai Nippon Szeigi-dan (Nagy-Japán Igazságosság Csoport) nevű szervezetekkel tartott fenn szoros kapcsolatokat. E csoportok alapításában az ország magas rangú politikusai mellett néhány maffiafőnök is részt vett. A politikai mozgalmakban való részvétel pedig még erősebb legitimitást biztosított a jakuza csoportok számára. A bakutók által alapított Kokuszui-kai ekkoriban mintegy hatvanezer tagot számlált, köztük gengsztereket, munkásokat és ultranacionalistákat, és a rendőrség, valamint a magas rangú katonák hallgatólagos támogatásával igen gyakran vetették be a kormány nem hivatalos fegyveres szárnyaként. Néhány jakuza főnök pedig arra használta fel politikai kapcsolatait, hogy ragyogó karriert fusson be, mint például Josida Iszokicsi és Hora Aszanoszuke, akik mindketten helyi politikusokként indulva a japán parlament, a Nemzeti Diéta tagjai lettek. A jakuza ekkoriban folytatott nyilvános tevékenysége jól mutatja, hogy a szélsőjobb erőkkel való kapcsolatának köszönhetően a csoport milyen nagymértékű társadalmi elfogadottságra tett szert. Mindezek apropóján Tanaka mutat egy fotót a mobiltelefonján.

– Ez itt Josida Iszokicsi szobra – mondja. – Kitakjúsú városában olyan nagy tiszteletnek örvend, hogy a Takatójama parkban emlékművet állítottak neki. Nemrég jártam ott.

1931-ben Mandzsúria megszállásával kezdetét vette Japán gyarmati típusú terjeszkedése: a megszállt kínai területeken folyó háborús tevékenységben több jakuza csoport is részt vett, embereiket főként „területfejlesztési” programokhoz küldték az újonnan megszerzett régiókba. Az otthon maradottak pedig, a gyarmatokról érkező erőforrások hatékony felhasználásával, a szervezet pénzügyi alapjainak megerősítésén munkálkodtak. A történelem e szakaszában a jakuza csoportok főként helyi szinten működtek, vagyis még nem alakultak ki azok a szövetségek, amelyek a különböző régiókban működő csoportokat országos szinten összefogták, és egységes szervezetbe tömörítették volna. A jakuza igyekezett mindenhol helyi szinten alkalmazkodni, és a helyi gazdaság által felkínált lehetőségeket kihasználni: a kikötővárosokban működő klánok például a hajógyári munkások irányításának szentelték magukat. A Jamagucsi-gumi, mely a háború után domináns szerepre emelkedett, hatalmát elsősorban a kóbei kikötőhöz kapcsolódó közbeszerzések elnyerésének köszönhette.

– A Pearl Harbor elleni támadás és Japán második világháborúba való belépése minden jakuzát döntés elé állított: vagy bevonulnak, vagy árulónak minősülnek – meséli Tanaka.

A nacionalista retorika miatt, melyet a jakuza már teljes mértékben magáévá tett, a dezertálás elképzelhetetlen volt. Míg a legtöbb jakuza tag a csatatereken harcolt, néhány vezető személyiség börtönben ült, mindez azonban mégsem vezetett a jakuza felbomlásához. Sőt, a börtönben töltött idő alatt értékes kapcsolatok szövődtek, melyek a háború utáni időszakban rendkívül hasznosnak bizonyultak. Taoka Kazuo, a Jamagucsi-gumi harmadik főnöke, akiről korábban már szóltam, épp a rács mögött töltött napjai alatt ismerte meg és tette magáévá leginkább azokat a szélsőjobboldali nézeteket, mely ideológia a későbbiek során hosszú bűnözői karrierjének meghatározó elemévé vált.

A legfontosabb találkozás a börtönben Szaszakava Rjóicsi, Kisi Nobuszuke és Kodama Josio között zajlott le. Szaszakava gazdag családból származott, aki az ultranacionalista mozgalom kiemelkedő figurájaként a háború alatt arany- és gyémántcsempészetből gyarapította tovább vagyonát. Önmagát a „világ leggazdagabb fasisztája” névvel illette, és soha nem volt hajlandó megbánást tanúsítani vagy korábbi tevékenységét megtagadni. A háború után önként vonult be a Szugamo börtönbe, ahol háborús bűnösöket tartottak fogva, és végeztek ki. Kisi Nobuszuke a Liberális Demokrata Párt alapításánál bábáskodott, amely az elkövetkező évtizedek során jelentős szerepre tett szert a japán politikában. Ő maga Japán miniszterelnöke lett, akárcsak unokája, Abe Sinzó, akit 2022-ben tragikus körülmények között gyilkoltak meg. Kodama Josio pedig a jakuzához igen közel álló befolyásos üzletember lett, aki a háború utáni időszakban a szervezett bűnözés és a politika közötti kapcsolatok további elmélyítésén munkálkodott.

A jakuza története korántsem egyedülálló. Olaszországhoz és Oroszországhoz hasonlóan a történelem folyamán Japánban is több alkalommal szükség mutatkozott olyan csoportokra, amelyek képesek voltak szabályozni és irányítani azon társadalmi szektorokat, ahol az állam nem volt képes hatékonyan beavatkozni. A tekiják átvették a piacok irányítását, felosztották az elárusítóhelyeket, és elsimították az árusok között felmerülő különféle nézeteltéréseket. A többi jakuza csoport az illegális tevékenységek folytatása, például a szerencsejáték mellett a bűnözői világot is ellenőrzése alá vonta, és szintén közvetítőként működött a különféle érdekcsoportok között.

Tanaka éppen ezt a pontot szándékozott kiemelni:

– A jakuza a múltban fontos társadalmi szerepet töltött be, és ezt teszi napjainkban is.

Példaként elmeséli, hogy mi történt egy alkalommal a saját városnegyedében. Egy monumentális épület építési munkálatai hosszú időn át folyamatosan zavarták a környék nyugalmát. A szomszédok inkább hozzá fordultak, mintsem a bírósághoz, ami sokkal lassabb, drágább és valószínűleg kevésbé hatékony megoldásnak bizonyult volna. Tanaka beszélt az építésvezetővel, és rövid idő alatt megoldotta az ügyet anélkül, hogy a környéken lakóktól pénzt kért volna érte. Számára csak az volt a fontos, hogy tettével kivívta minden környékbeli lakos tiszteletét.

– Látta az utcát, amelyre az irodaház néz? Tiszta. Valaki az embereim közül minden reggel lemegy, és alaposan lemossa az egész utcát – mondja büszkén.

A jakuza azonban természetesen nem valamiféle jótékonysági szervezet, e szolgálatokért cserébe előfordul, hogy a csoport néha erőszakos módon is beavatkozik a környék üzleti ügyeibe, például zsarolással.

Kopognak az ajtón. Két fiú lép be, kezükben tálca. Meghajolnak, és az egyiket leteszik elém. Rajta geometrikusan elrendezve egy pohár víz, egy, a csoport arany címerével díszített kerámia teáscsésze, egy szelet aszalt gyümölcsös sütemény, és az elmaradhatatlan fehér kéztörlő, az osibori, ezúttal is úgy feltekerve, hogy a középen lévő címer mindenki számára jól látható legyen. Minden mozdulatot figyelmesen, szigorú etikett szerint hajtanak végre. Ugyanezt teszik Tanaka előtt is, a számára előkészített barna osiborit azonban közvetlenül a kezébe adják. Ezután a két férfi meghajol, és sorban az ajtó felé hátrál. Még egyszer meghajolnak, és elhagyják a szobát.

A sütemény nagyon finom. Annak idején, amikor elképzeltem a találkozást egy jakuza főnökkel, azt gondoltam, bizonyára valamiféle vacsorával egybekötött esemény lesz egy exkluzív étteremben, talán egy elegáns szusi bárban, a szomszéd asztalnál testőrökkel, vagy pedig whisky-szódát kortyolgatva zajlik majd egy kis, titkos bejáratú bár pultjánál. Talán magam is áldozatul estem a sok sztereotípiának, de a tea és a torta biztosan nem illett azokba a jakuza történetekbe, amelyekről eddigi életem során hallottam. A különböző ízvilágú desszertek fogyasztása a következő találkozásaink alatt bevett szokásunkká vált: valahányszor az irodájukba mentem, minden alkalommal gyümölcsös pitével, krémes tekerccsel, azuki babos süteménnyel vagy bonbonnal kínáltak, mintha kimeríthetetlen készleteik lennének különféle édességekből.

– Ízlik?– kérdezi Tanaka, miután elfogyasztotta a tányérjára helyezett tortaszeletet.

– Ugyanebben a cukrászdában létezik belőle más ízben is, megrendelem önnek, hogy hazavihesse.

Megpróbálom visszautasítani: az még rendben is lenne, hogy elvetem a whiskyző, cigarettázó, durva beszédű maffiafőnök képét, de süteménnyel távozni egy jakuza klán székhelyéről, mintha csak egy öreg nagynénémet látogattam volna meg, módfelett hihetetlennek tűnik! Tanaka azonban már nyúl is a telefonjáért.

– Készítsenek egy csomagot, elviszi.

Ezen a ponton már kénytelen vagyok elfogadni a felajánlását. Az órámra pillantok, már több mint két óra telt el: a tortarendeléssel a főnök udvariasan jelzi számomra, hogy a beszélgetésünkre szánt idő lejárt.

Megköszönök mindent, és elmondom, hogy szívesen visszajönnék, hogy többet megtudjak a világukról. A két csoporttag, akik elkísértek a kisszatenbe, ismét megjelentek, ezúttal egy bájos, kis méretű rózsaszín papírzacskóval, benne egy ugyanolyan színű doboz és egy másik, összehajtogatott zacskó. Japánban ugyanis, ha valakinek ajándékot adunk, illik egy plusz zacskót is adni arra az esetre, ha az eredeti csomagolás véletlenül megsérül. Tanaka egy félmosoly kíséretében elköszön, és int, hogy vigyázzak magamra.

Miközben a metró felé sétálok, üzenetet küldök a témavezetőmnek, hogy minden rendben ment. Furcsa érzés kerít hatalmába, szinte euforikusan boldog vagyok, ugyanakkor ismét attól tartok, hogy nem játszottam ki jól a kártyáimat. Végül is nem tettem mást, mint meghallgattam, amit Tanaka el akart mesélni nekem a jakuza eredetéről. Ráadásul csupa olyan dolgot mondott, amit valójában már tudtam. A részletek alapján, amiket kihangsúlyozott, Tanaka világossá tette előttem, milyen képet akart festeni magáról és a szervezetéről: ők a lovagi múlt örökösei. Nem tudtam például további kérdéseket feltenni a szervezet történetéről, a mögötte álló motivációkról vagy saját klánjáról. Ismét elfog az aggodalom, hogy nem lesz több alkalmam közvetlenül beszélni a jakuzával, és a kutatásom így megrekedhet.

Felszállok a vonatra, nem sokan utaznak rajta, egy sportcsapat tagjai nevetgélnek, ugratják egymást. A mobilomat lenémítottam, ezért nem veszem észre azonnal, hogy üzenet érkezett: Tanakától. Küldött egy képet, egy mém-félét, amelyen Golgo13, a híres manga-sorozat gyilkos főszereplője épp egy gránátot hajít el, melynek füstjéből az „ARIGATÓGOZAIMASITA”, azaz „ezer köszönet” felirat rajzolódik ki. Mintha Diabolik elhajítana egy kést, amely „köszönöm”-öt írna a levegőbe. Jót mosolygok rajta.

A süteményből és zöld teából álló uzsonna után rájövök, a japán maffiáról alkotott képem mennyire komolytalan filmek és cikkek világából származik. Úgy döntök, elfelejtek mindent, amit eddig olvastam, és mostantól kezdve teljesen más szemszögből tekintek a jakuzával való kapcsolatomra. Válaszolok Tanakának: ismét megköszönöm a rám szánt idejét, hangsúlyozom, hogy találkozásunk mennyire értékes volt számomra, és hogy örömmel beszélgetnék vele ismét. Nem válaszol. Újra és újra megnézem a mobilomat, de semmi. A süteményes zacskót bámulom, túlságosan rózsaszínű a mostani hangulatomhoz.

Néhány órával később a főnök újra ír. „Ha két hét múlva szombaton ráér, elmehetnénk vacsorázni.”

Tartalom

1. Találkozás

2. Gyermekkor

3. Tanulóévek

4. Erőszak

5. Ragyogás

6. Nők

7. A letartóztatás

8. Újra szabadlábon

9. Hanyatlás

10. Jakuza Blues

Japán történelmének legfontosabb eseményei

Japán szavak jegyzéke

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7200 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License