A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Abdulrazak Gurnah: BY THE SEA

Copyright © 2001 by Abdulrazak Gurnah

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2025

Denise-nek

RELIKVIÁK

1

Azt mondta, később beugrik, és amikor megígéri, néha meg is teszi. Rachel. Levelezőlapot küldött, mert a lakásban nincsen telefon, nem vagyok hajlandó bevezettetni. A levelezőlapon az állt, hogy hívjam fel, ha a jövetele gondot jelent, de nem hívtam. Nem éreztem rá késztetést. Most meg már késő van, nem hiszem, hogy eljön, ma nem.

Bár a lapon azt írta, hogy ma hat után. Talán ez is olyan fajta nagyvonalúság, amely a keletkezése pillanatában teljesül: azt akarta mondani vele, hogy gondol rám, és nyilvánvalóan arra számított, hogy ebből majd vigaszt merítek, és jól gondolta. Mindegy, csak azt nem akarom, hogy az éjszaka közepén jelenjen meg, és zajos magyarázkodással, sűrű bocsánatkérésekkel és tervekkel törje szilánkosra az éj terhes csendjét, még többet elvéve a sötétség megmaradt óráiból.

Bámulatos, hogy ezek az órák mennyire felértékelődtek számomra, hogy az éjszakai csendek mennyire megtelnek mormoló hangokkal és suttogással, pedig korábban rémisztően némák, feszültek voltak a szavak fölött lebegő kísérteties hangtalanságtól. Mintha az ideköltözés becsukott volna egy keskeny ajtót, aztán kinyitott egy másikat, amely egy kiszélesedő csarnokra nyílik. A sötétben elveszítem a térérzékemet, és ebben a seholban jóval megfoghatóbbnak érzem magam, tisztábban hallom a hangok játékát, mintha most először szólalnának meg. Néha zenét hallok a távolból, szabadtéren játsszák, és elfojtott suttogásként ér el hozzám. Minden sivár napon az éjszaka után sóvárgok, bár rettegek a sötétségtől, a sötétség végtelen számú bugyrától és mozgó árnyaitól. Néha úgy gondolom, az a sorsom, hogy omladozó házak romjai és bomló maradványai között éljek.

Nehéz pontosan megragadni, hogyan alakultak a dolgok úgy, ahogy, némi bizonyossággal kijelenteni, hogy először ez volt, amely ehhez meg ahhoz vezetett, most pedig itt tartunk. A pillanatok kicsúsznak a kezemből. Még akkor is hallom a visszhangját mindannak, amit elnyomok, amire elfelejtek emlékezni, amikor csak magamban mondom fel a történteket, és ettől a visszaemlékezés nehéz lesz, pedig nem így akarom. De akad elég, amit el lehet mesélni, és van is késztetésem, hogy beszámoljak, hogy számot vessek a kisebb drámákkal, amelyeknek tanúja és résztvevője voltam, de amelyeknek a vége és kezdete egyre távolabb húzódik tőlem. Nem nemes késztetésről van szó. Úgy értem, nem ismerek olyan nagy igazságot, amelyet mindenképpen meg kell osztanom, nem is tettem szert olyan példaértékű tapasztalatokra, amelyek megvilágítják a körülményeinket és a korunkat. Bár éltem, de mennyire, hogy éltem! Annyira más itt minden, mintha egy élet már véget ért volna, és most egy másikat élnék. Talán úgy kellene mesélnem magamról, hogy egyszer volt egy másik életem, valahol máshol, de az véget ért. Ugyanakkor tudom, hogy a korábbi életem meglepően szívósan zsibong, lüktet mögöttem és előttem. Az idő rendelkezésemre áll, az idő rendelkezik velem, így akár el is számolhatok magammal. Előbb vagy utóbb mindenkinek sort kell keríteni rá.

Egy kisvárosban élek, a tenger mellett, ahogy egész életemben, bár hosszú ideig meleg, zöld óceán partján laktam, jó messzire innen. Most az idegenek fél életét élem, a televízió képernyőjén keresztül pillantok be másokhoz, és találgatni tudom a sétáim során látott embereket fáradhatatlanul sújtó nehézségeket. Sejtelmem sincs a helyzetükről, bár nyitott szemmel járok, és megfigyelem, amit lehet, de attól tartok, kevés dologra ismerek rá abból, amit látok. Nem arról van szó, hogy olyan rejtélyesek lennének, de az idegenségük lefegyverez. Keveset értek a leghétköznapibb cselekedeteiket is övező küzdelmekből. Kimerültnek tűnnek, szórakozottnak, szúrós szemmel vívják számomra felfoghatatlan csatáikat. Lehet, hogy túlzok, vagy képtelen vagyok ellenállni annak, hogy a különbözőségemet kihangsúlyozzam, vagy a drámát szeretem, amely kirívó különbségeinkből fakad. Lehet, hogy csak a felkavarodott óceán felől süvítő hideg szél ellen küzdenek, én meg túlságosan sok értelmet akarok adni a látványnak. Ennyi év után nem könnyű megtanulni nem érteni, és józanul szemlélni, amit érteni vélek. Megigéz az arcuk. Kigúnyolnak. Szerintem kigúnyolnak.

Az utcán feszült, ideges leszek, az alsó légrétegekben kavargó zörejek és suttogások miatt néha még a bezárt lakásban sem tudok nyugodtan aludni, vagy egy helyben megülni. A felső légrétegek mindig tele vannak izgalmakkal, mert ott lakik Isten az angyalokkal, akik fontos politikai kérdésekről vitatkoznak, az árulást és a lázadást pedig elfojtják. Nem látják szívesen az alkalmi hallgatóságot, a besúgókat, az önmagukat kiszolgálókat; az univerzum sorsa miatt borul el a homlokuk és őszül a hajuk. Elővigyázatosságból az angyalok savas esővel fenyegetik a pimasz fülelőket, amely torz sérüléseket okoz. A középső légréteg a küzdelmek arénája, hivatalnokok, alsóbbrangú ifritek, bőbeszédű dzsinnek és petyhüdt kígyók tekergőznek, csapkodnak és füstölögnek, miközben a náluk jobbaktól igyekeznek tanácsokat kipréselni. Hajjaj, hallottad, mit mondott? Mégis, mit jelenthet? Az alacsony, zavaros légrétegben találod a méregtelen megalkuvókat és a fantasztákat, akik bármit elhisznek, bármihez alkalmazkodnak; itt vannak a hiszékeny és bátortalan tömegek, amelyek összecsődülnek, és beszennyezik a szűkülő teret, és itt találsz engem is. Más nem is illik hozzám ennyire. Talán úgy kellene fogalmaznom, hogy más nem illett hozzám ennyire. Ott találtál volna, amikor életem virágában voltam, mert amióta idejöttem, képtelen vagyok ügyet sem vetni a város levegőjét és utcáit átjáró balsejtelmekre, nyugtalanságra. Bár nem mindenhol van így. Úgy értem, nem érzem mindenhol és mindenkor ezt a nyugtalanságot. A bútorboltok délelőttönként csendes, tágas terek, egykedvűen járom őket, csak a levegőben terjengő szövetszálak apró részecskéi izgatnak, amelyek tönkreteszik az orrnyálkahártyámat és a hörgőimet, és amelyek miatt aztán egy ideig távol tartom magam tőlük.

A bútorboltokra véletlenül bukkantam, néhány nappal azután, hogy ideköltöztettek, bár a bútorok mindig is érdekeltek. Az a legkevesebb, hogy lehúznak, és a földön tartják az embert, miattuk nem mászunk fára és süvöltünk meztelenül, amikor a haszontalan életünk miatti rémület eluralkodik rajtunk. Miattuk nem kószálunk céltalanul az úttalan vadonban, nem álmodunk emberevésről a dzsungel tisztásán, vagy egy csepegő barlangban.

A magam nevében beszélek, bár feltételezem, hogy banális életbölcsességemben a kimondhatatlan dolgok is ott lapulnak. Akárhogyan is, ezt a lakást a menekültügyesek találták nekem, ők költöztettek ide a szállásomról, Celia panziójából. Az ide vezető út rövid, de fordulatos volt az egyforma házakkal szegélyezett kurta utcákon át. Úgy éreztem, mintha egy rejtekhely felé tartanánk. Leszámítva azt, hogy az utcák annyira csendesek, olyan egyenesek voltak, hogy akár annak a városnak az utcái is lehettek volna, ahol egyszer éltem. Nem, mégsem. Minden túl tiszta, túl fényes, túl nyitott volt. Túl csendes. Az utcák túl szélesek, a lámpák túl hétköznapiak, a járdaszegélyek épek, és minden működött. Nem mintha a korábbi lakhelyem annyira koszos és sötét lett volna, de az utcái önmagukba kanyarodtak vissza, feszesen kacskaringóztak az erjedő meghittség romlott foszlányai felett. Nem, nem lehetett annak a városnak része, de volt benne valami hasonlóság, mert ugyanúgy beszorítva, megfigyelve éreztem magam, mint ott. Ahogy magamra hagytak, kimentem, hogy lássam, hol vagyok, és hogy megtalálom-e a tengert. Ekkor bukkantam rá a sarkon túl a bútorboltokkal teli kis negyedre, ahol hat üzletet számoltam össze, mindegyik tágas, akár egy raktárépület, és a parkolóhelyekkel együtt négyzet alakba rendeződnek. Middle Square Park a neve. Délelőttönként többnyire csendes és néptelen, és addig kószálok az ágyak és kanapék között, amíg a kárpitrostok el nem űznek. Mindennap egy másik boltba megyek be, az első vagy második alkalom után az eladók már nem keresik a szemkontaktust. Kószálok a kanapék, az ebédlőasztalok, az ágyak és a kisasztalok között, néhány másodpercre megpihenek egy-egy bútordarabon, kipróbálom a szerkezeteket, megnézem az árakat, összehasonlítom a kárpitokat. Mondanom sem kell, néhány bútor igen csúnya és túl cicomás, de vannak kifinomult, eredeti darabok, és ezekben a raktárakban kis időre egyfajta elégedettséget érzek, a kegyelem és a feloldozás lehetőségét.

Menekült vagyok, menedékkérő. Nem egyszerű szavak ezek, akkor sem, ha az ember elégszer hallja és megszokja őket. Tavaly november 23-án, késő délután érkeztem meg a Gatwick repülőtérre. Gyakori, apróbb csúcspont ez életünk történetében, otthagyjuk, amit ismerünk, idegen helyre csöppenünk, hozzuk magunkkal szedett-vedett csomagunkat, elfojtott titkainkat és átfogalmazott ambícióinkat.

Néhányunk számára, ahogy nekem is, ez volt az első repülőút, az első érkezés egy olyan monumentális épületbe, mint a repülőtér; addig csak tengeren, földön és a képzeletemben utaztam. Lassan lépkedtem a számomra hideg fényű, csendes, üres folyosókon át, bár ha most visszagondolok azokra a pillanatokra, tudom, hogy székek sorai, hatalmas üvegablakok, jelzőtáblák és felhívások mellett haladtam el. Folyosó folyosót követett, a kinti, szivárgó sötétségben csapkodott a könnyű eső, engem meg magába szippantott a benti fény. Amit megismerünk, folyamatosan visszahúz a tudatlanságba, úgy láttatja velünk a világot, mintha még mindig abban a sekély, langyos pocsolyában ücsörögnénk, amelyet gyerekkorunk félelmei óta megszoktunk. Lassan lépkedtem, minden szorongást kiváltó kanyarnál meglepődve, hogy ismét segít egy jelzőtábla, merre kell mennem. Lassan lépkedtem, nehogy elvétsek egy sarkot vagy félreértelmezzek egy utasítást, hogy pillanatnyi zavaromban nehogy túl korán vonjam magamra a figyelmet. Az útlevél-ellenőrzésnél kiemeltek. „Útlevelet!” – mondta a férfi, miután a szükségesnél egy pillanattal tovább álldogáltam előtte, mint aki arra vár, hogy felfedezzék, hogy letartóztassák. Az arca szigorú volt, bár tekintetének üressége szándékos, nehogy valamiről árulkodjon. Azt tanácsolták, ne mondjak semmit, tegyek úgy, mintha nem beszélnék angolul. Nem tudtam, miért, de azt igen, hogy teszem, amit tanácsoltak, mert a tanácsnak volt valami ravasz éle, olyan fortélynak hangzott, amelyet az elnyomottak sajátítanak el. Megkérdezik a nevedet, az apád nevét, mi jót cselekedtél az életben: ne mondj semmit! Amikor a férfi másodszor is azt mondta, hogy útlevelet, odaadtam neki, előre összerezzenve a szidalmaktól és fenyegetőzéstől. Olyan hivatalnokokhoz voltam szokva, akik a legkisebb félreértés miatt is vicsorogtak, köpködtek rád, játszadoztak veled, csak azért megaláztak, hogy szent tekintélyük miatti puszta örömüket kifejezhessék. Így tehát arra számítottam, hogy a kis pult mögött ülő hámál1 bepötyög valamit, gúnyosan elvigyorodik, vagy a fejét csóválja, lassan felnéz, és azzal a magabiztosan felvillanó tekintettel mér végig, amellyel a szerencsésebbek illetik az esdeklőket. De ő elfojtott örömmel a szemében belelapozott hamis iratomba, pont mint egy horgász, amikor megrándul a damil. Nincs vízum. Aztán felemelte a telefont, és röviden beleszólt. Immár nyíltan vigyorgott, és megkért, hogy oldalt várakozzak.

Lehajtott fejjel álltam, ezért nem láttam a közeledő férfit, aki kihallgatásra vitt. A nevemen szólított, és mosolygott, amikor felnéztem, barátságos, nyílt mosollyal, amellyel arra biztatott, hogy jöjjön velem, megoldjuk ezt a kis problémát. Gyors léptekkel indult el előttem, túlsúlyos volt, egészségtelennek tűnt, és mire a kihallgatóhelyiséghez értünk, zihált, és az ingét rángatta. Leült, majd kényelmetlenül mocorogni kezdett a széken, én meg arra gondoltam, milyen lehet izzadtan beleszorulni egy formába, ami nem tetszik neki. Tartottam attól, hogy e miatt a lelki zavar miatt majd rosszkedvűen intézi az ügyemet, de ismét elmosolyodott, kedvesen beszélt, és udvarias volt. Egy ablaktalan, parkettás helyiségben voltunk, közöttünk asztal, a fal mellett pad állt. Neoncsövekkel világították meg, emiatt az ónszínű falak a szemem sarkából úgy tűntek, mintha lassan bedőlnének. Azt mondta, Kevin Edelman a neve, és a zakóján levő kitűzőre mutatott. Adjon az Isten jó egészséget, Kevin Edelman! Ismét elmosolyodott; vagy azért mosolygott ilyen sokat, mert látta, hogy minden erőfeszítésem ellenére ideges voltam, és így akart biztatni, vagy azért, mert a munkája során mégis örömet talált az előtte megjelenők nyomorúságában. Sárga füzete volt, pár pillanatig jegyzetelt is bele, kiírta a nevemet a hamis útlevélből, és csak azután szólalt meg.

– Láthatnám a jegyét, kérem?

A jegyet, ó, igen.

– Látom, poggyásza is van – mondta, és a csomagomra mutatott. – Kérem a poggyászazonosító bilétát.

Játszottam a hülyét. A jegy szót anélkül is érti az ember, hogy tudna angolul, de a poggyászazonosító biléta haladó szókincs.

– Majd én elhozatom a poggyászát – mondta, és a bilétát a füzet mellé tette. Aztán egy mosollyal félbeszakította a saját mondókáját. Hosszú arca volt, a halántékánál kicsit húsos, főleg amikor mosolygott. Talán azért mosolygott, mert alig várta, hogy beletúrhasson a holmimba, mert biztos volt benne, hogy a holmim elárulja neki, amit tudni akar, akár beszélek, akár nem. El tudom képzelni, hogy van öröm az ilyesfajta vizsgálódásban, mint amikor az ember azelőtt néz be egy helyiségbe, hogy rendet raktak volna benne, mielőtt a valóságközeli, hétköznapi látványból látványosság kerekedne. Azt is el tudom képzelni, hogy öröm alkalmazni a titkos kódokat, amelyek felfedik a rejtegetnivalót, érteni a poggyászok hermeneutikáját, mint amikor egy régészeti leletet vagy hajós térképek vonalait értelmezzük. Csendben maradtam, a lélegzetvételemet az övéhez igazítottam, hogy megérezzem, amikor bosszankodni kezd. Miért akar belépni az Egyesült Királyságba? Turista? Vakáció? Tőke? Van pénze, uram? Utazási csekk? Font? Dollár? Ismer valakit, aki kezességet vállal önért? Egy cím, amellyel kapcsolatba léphetünk? Van valaki, akinél megszállni remélt az Egyesült Királyságban? Ó, a rohadt életbe, a rohadt, büdös életbe! Van családja az Egyesült Királyságban? Beszél egyáltalán angolul, uram? Attól tartok, a papírjai nincsenek rendben, uram, meg kell tagadnom öntől a belépést. Hacsak nem árul el valamit a körülményeiről. Vannak olyan iratok, amelyek segítenek megértenem a körülményeit? Iratok, érti, i-ra-tok?

Kiment a helyiségből, én meg nyugodtan, csendesen üldögéltem, elnyomva egy megkönnyebbült sóhajt, és elkezdtem visszafelé számolni 145-től, mert addig jutottam, miközben beszélt hozzám. Visszafogtam magam, nem hajoltam előre, hogy megnézzem a füzetét, hátha átlátott a buta némaságon, de sejtettem, hogy figyelnek egy kukucskálón át, és pont egy ilyen gyanút keltő mozdulatra várnak. Biztosan a pillanatban rejlő dráma miatt gondoltam erre. Mintha bárkit érdekelt volna, hogy az orromat vakarom, vagy gyémántokat dugdosok a végbelembe. Előbb vagy utóbb úgyis megtudják, amit tudni akarnak. Volt hozzá mindenféle gépük. Figyelmeztettek rá. A hivatalnokokat magas költségek árán képezték ki arra, hogy átlássanak a hasonszőrűek hazugságain, ráadásul nagy és szerteágazó tapasztalatot szerezhettek. Így aztán nyugodtan ültem, csendben számoltam, és néha lehunytam a szemem, hogy szorongást, elmélyülést és a megadás kis jelét lássák rajtam. Tégy velem, amit akarsz, ó, Kevin!

A kicsi, zöld vászontáskával tért vissza, ez volt a poggyászom, és a táskát a padra tette.

– Kinyitná, kérem? – kérdezte. Reméltem, hogy idegesnek, értetlennek tűnök, és vártam, hogy részletesebben elmagyarázza, mit akar. Dühös pillantást vetett rám, és a táskára mutatott, mire megkönnyebbült, értő mosollyal, békítőn bólogatva felálltam, és kicipzároztam a táskát. Egyesével szedte ki belőle a holmimat, mindent a padra hajtogatott, mintha finom ruhadarabokkal bánna: két kopott, egy kék és egy sárga inget, három fehér pólót, egy barna nadrágot, három alsónadrágot, két pár zoknit, egy kanzut, két sarunit,2 egy törölközőt és egy kis ékszeresládikát vett elő. Felsóhajtott, amikor ehhez az utolsó darabhoz ért, érdeklődve forgatta, aztán megszagolta.

– Mahagóni? – kérdezte.

Természetesen nem feleltem, megérintett az egy élet értéktelen mementóinak padon kiterített látványa abban a levegőtlen helyiségben. Persze, nem az egész életem foglalta ott a helyet, csak az általam kiválogatott holmik, amelyek reményeim szerint közvetítették a történetet, amelyet sugallni akartam. Kevin Edelman kinyitotta a dobozt, és meglepődött a tartalmán. Talán ékszerre vagy más értékes dologra számított. Drogra.

– Ez meg micsoda? – kérdezte, majd óvatosan beleszagolt a nyitott dobozba. Aligha volt szükséges, hiszen a kis helyiséget azonnal beterítette a pompás parfümillat, amikor kinyitotta a dobozkát.

– Füstölő – jegyezte meg. – Ugye az?

Becsukta a dobozt, és letette a padra, fáradt tekintete csillogott az örömtől. Érdekes zsákmány egy bazár bűzös, forró mélyéről. Leültem, ahogy utasított, és vártam, miközben ő visszament a padhoz, és leltárba vette a piszkos ruhadarabokat.

Aztán leült az asztalhoz, és írt még egy kicsit a füzetbe, már két vagy három oldal betelt, majd letette a tollat, és hátradőlt, egy picit eltorzult az arca, amikor a szék háta belemart fájós lapockáiba. Elégedettnek tűnt magával, szinte jókedvű volt. Tudtam, hogy nemsokára ítéletet hirdet, és képtelen voltam elnyomni hirtelen támadt lehangoltságomat és rémületemet.

– Mr. Shaaban, én nem ismerem önt, és semmit sem tudok az okokról, amelyek ide vezették, sem a felmerülő költségekről, semmiről. Ezért nagyon sajnálom, amit most tennem kell, de attól tartok, meg kell tagadnom a belépést az Egyesült Királyságba. Nincsen érvényes vízuma, nincsen tőkéje, és senki sincs, aki kezességet vállalna önért. Nem hiszem, hogy érti, amit mondok, de ezt el kell mondanom, mielőtt lepecsételem az útlevelét. Miután megkapja a pecsétet, hogy nem léphet be az országba, a következő alkalommal, ha újra megpróbál az Egyesült Királyságba jönni, automatikusan megtagadják öntől a belépést, hacsak nem szerez érvényes iratokat. Megértette, amit most mondtam? Nem, nem hiszem. Nagyon sajnálom, de ezeken a formalitásokon át kell esnünk. Keresünk valakit, aki beszéli a nyelvét, aki később mindent elmagyaráz. Aztán feltesszük a legközelebbi repülőjáratra oda, ahonnan jött, azzal a repülőtársasággal, amely idehozta. – Lapozgatni kezdett az útlevelemben, keresett egy üres oldalt, majd felkapott egy kis pecsétet, amelyet már akkor letett az asztalra, amikor visszajött.

– Menekült – szólaltam meg. – Menedékjog.

Felkapta a fejét, mire én lehajtottam az enyémet. Dühös volt a tekintete.

– Szóval csak beszél angolul – mondta. – Mr. Shaaban, csak szórakozott velünk!

– Menekült – ismételtem meg. – Menedékjog. – Felnéztem, és harmadjára is elmondtam volna, de Kevin Edelman félbeszakított. Egy árnyalattal elsötétedett az arca, a lélegzetvételének ritmusa is megváltozott, már nehezebb volt igazodni hozzá. Kétszer mélyen felsóhajtott, látható erőfeszítést tett, hogy uralkodjon magán, miközben a legszívesebben meghúzott volna egy kart, hadd nyíljon meg alattam a padló, hogy a feneketlen mélységbe zuhanjak. Tudom, hogy így van, számtalanszor kívántam már én is az életem során.

– Mr. Shaaban, beszél angolul? – kérdezte, és a hangja megint ellágyult, de ez alkalommal inkább izzadt volt, mint olajozott, hivatalosan nyájas, nehézkes. Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Ismét együtt tudtam lélegezni vele.

– Menekült – mondtam, és magamra mutattam. – Menedékjog.

Rám vigyorgott, mintha gyötörném, hosszasan rám nézett, amelyet ez alkalommal viszonoztam is, a mosollyal együtt. Fáradtan felsóhajtott, aztán lassan, kuncogva a fejét csóválta, talán szórakoztatta értetlen mosolygásom. A viselkedése azt sugallta, hogy kimerítő, ostoba fogolynak tart, akit kihallgat, és aki kizárólag pillanatnyilag tudja felbosszantani valami kicsinyes szócsatával. Szükségtelenül emlékeztettem magamat arra, hogy fel kell készülnöm egy meglepetéstámadásra. Szükségtelenül, mert az ő rendelkezésére számos eszköz állt, míg számomra csak egy: még véletlenül sem feldühíteni Kevin Edelmant, nehogy valami kegyetlen lépésre szánja el magát. Biztosan az apró helyiség és a férfi álságos udvariassága volt az ok, hogy fogolynak éreztem magam, holott mind a ketten tisztában voltunk vele, hogy én belépni szeretnék, ő meg engem kívül tudni. Fásultan végiglapozta az útlevelemet, és én úgy éreztem, bosszantó nyűgöt jelentek, értelmes embereknek okozok szükségtelen gondot és kényelmetlenséget. Aztán ismét magamra hagyott, utána akart nézni az ügyemnek.

Tudtam, hogy kideríti, a brit kormány számomra még nem teljesen tisztázott okokból úgy döntött, hogy az én országomból érkezők jogosultak menedékkérelmet benyújtani, ha kijelentik, hogy veszélyben az életük. A britek nemzetközi közönség előtt akarták bemutatni, hogy véleményük szerint a kormányunk veszélyt jelent a saját állampolgáraira, és ezt ők és mindenki más már régóta tudják. De változtak az idők, és a nemzetközi közösség minden felhergelt tagjának meg kellett mutatni, hogy nem nyelnek le többé semmit az aszályos szavannákon zsibongó, nyakas és állandóan perlekedő csőcseléktől. Most már elég legyen! Mit tett a kormányunk, ami rosszabb, mint korábbi gaztetteik? Megbundáztak egy választást, a nemzetközi megfigyelők orra előtt hamisították meg a számokat, míg korábban csak bebörtönözték, megerőszakolták, megölték vagy más módokon alázták meg a polgárokat. E miatt a bűnös viselkedés miatt a brit kormány menedékjogot adott bárkinek, aki azt állította, hogy veszélyben az élete. Olcsó módja volt a rosszallásnak, és nem is voltunk sokan, hiszen egy viszonylag szegények által lakott apró szigetről van szó, ahonnan kevesen tudják összeszedni az útiköltséget. Néhány tucat fiatalnak sikerült csak, akik rákényszerítették a szülőket és a rokonokat, hogy vagy adják oda a dugipénzüket, vagy kérjenek kölcsön, de igaz, ami igaz, amikor megérkeztek Londonba, az életüket féltő menedékkérőkként fogadták be őket. Én is féltettem az életemet, már évek óta, bár csak az utolsó időszakban vált kritikussá a helyzet. Így amikor azt hallottam, hogy a fiatalokat befogadták, úgy döntöttem, én is útra kelek.

Tehát tudtam, hogy Kevin Edelman néhány percen belül egy másik pecséttel fog visszatérni, és hogy utána befogadóállomásra vagy valami más helyre küldenek. Hacsak meg nem gondolta magát a brit kormány, amíg a levegőben voltam. De nem, mert Kevin Edelman pár perc múlva visszatért, egyszerre fanyalogva, álmélkodva és legyőzötten. Láttam már, hogy végül mégsem fog feltenni a repülőgépre, és visszaküldeni oda, ahonnan jöttem, arra a másik helyre, ahol az elnyomottaknak sikerül túlélni. Emiatt meg is könnyebbültem.

– Mr. Shaaban, miért akar egy maga korabeli ember ilyet tenni? – kérdezte, miközben szomorú arccal és az aggodalomtól ráncos homlokkal sután leereszkedett a székre, majd hátradőlt, és megmozgatta a vállát. – Mennyire van veszélyben az élete? Van fogalma arról, mit tesz? Akárki győzte meg erről az utazásról, nem tett vele nagy szívességet önnek, ezt el kell mondanom. Nem beszéli a nyelvet, valószínűleg soha nem is fogja. Az idősek ritkán tanulnak meg új nyelvet. Tudta? Évekbe telhet, mire a kérelmét elbírálják, és még akkor is visszaküldhetik. Senki sem fog önnek munkát adni. Magányos lesz, nyomorult, szegény, és amikor megbetegszik, senki sem fog önről gondoskodni. Miért nem maradt a saját országában, ahol békében megöregedhetne? Ez a fiatalok játszmája, ez az egész menedékkérés, hiszen csak álláskeresésről, európai megélhetésről szól, nem? Nincs benne semmi erkölcsi kérdés, csak kapzsiság. Nem szól az élet féltéséről, sem biztonságról, csak kapzsiságról. Mr. Shaaban, az ön korában ezt illene tudni.

Melyik az az életkor, amikor már illik félteni az életünket? Vagy nem akarni félelem nélkül élni? Miből gondolta, hogy az én életem kevésbé van veszélyben, mint a fiataloké, akiket már beengedtek? És erkölcstelen dolog jobb életet élni, biztonságban? Miért lenne kapzsiság vagy játszma? Meghatott a törődése, azt kívántam, bár megtörhetném a csendet, és elmondhatnám neki, hogy ne aggódjon. Nem vagyok ma született bárány, tudok gondoskodni magamról. Pecsételje le az útlevelemet, kedves uram, és küldjön egy biztonságos, bezárt helyre! Lesütöttem a szememet, nehogy éber pillantásom elárulja, hogy mindent értettem.

– Mr. Shaaban, most nézze meg magát, és nézze meg, mit hozott magával! – mondta szemmel láthatóan ingerülten, és az ingóságaimra mutatott. – Ez minden tulajdona, ha itt marad. Mégis mit gondol, mit fog itt találni? Hadd meséljek el valamit! A szüleim romániai menekültek voltak. Többet is mesélnék erről, ha lenne rá idő, de csak azt akarom mondani, hogy tudom, milyen érzés felkerekedni, és valahol máshol élni. Tudom, milyen nehézségekkel jár az idegen lét, a szegénység, mert ők pontosan ezen mentek keresztül, amikor idejöttek, és ismerem a jó oldalát is. De a szüleim európaiak, jogaik vannak, a családhoz tartoznak. Mr. Shaaban, nézzen magára! Elszomorít, hogy ezt kell mondanom, mert nem is érti meg, pedig rohadt jó lenne, ha megértené. Az önhöz hasonló emberek ideözönlenek, nem is gondolnak arra, mekkora kárt okoznak. Nem tartoznak ide, nem értékelik azokat a dolgokat, amiket mi, nem fizettek értük generációk óta, és nem akarjuk, hogy itt legyenek. Meg fogjuk nehezíteni az életét, méltánytalanságokat fog elszenvedni, talán erőszakot is elkövetünk önön. Mr. Shaaban, miért teszi ezt?

Hogy ez a nagyon-nagyon szilárd hús elolvadhasson, felengedjen, zselévé puhuljon. A beszéde közben egészen végig könnyű volt a lélegzetvételéhez igazodnom, mert a hangja legtöbbször nyugodt és közönyös volt, mintha csak jogszabályokat idézett volna. Edelman, német név lehetett? Vagy zsidó? Vagy kitalált? Zselé, zsidó, zsuzsu. Európa tulajdonosának neve, aki ismeri az értékeit, és generációkon át fizetett értük. De Európa értékeiért már az egész világ megfizetett, bár a legtöbbször csak fizetett és fizetett, élvezni viszont nem élvezhette őket. Gondoljon rám olyan tárgyként, amelyet Európa hazavitt magával! Valami ilyesmit szerettem volna mondani, de persze nem mondtam semmit. Menedékkérő voltam, első alkalommal Európában, első alkalommal egy repülőtéren, bár nem először kihallgatáson. Ismertem a csend jelentését, a szavakban rejlő veszélyt. Így csak magamban gondoltam. Emlékszik azoknak a tárgyaknak a végtelen katalógusára, amelyeket Európába vittek, mert túl törékenyek és finomak voltak ahhoz, hogy holmi bennszülöttek ügyetlen, gondatlan kezei között maradjanak? Én is törékeny, értékes vagyok, szent holmi, túl finom ahhoz, hogy bennszülöttek kezében legyek, szóval a legjobb, ha engem is magukhoz vesznek. Csak vicceltem, vicceltem. Ami a méltánytalanságot és az erőszakot illeti, vállalom a kockázatot, bár alig akad hely, ahol az elsőt el lehet kerülni, a második meg úgyis a semmiből jön. Arra sehol sem vennék mérget, hogy akad valaki, aki öregen, betegen gondoskodik az emberről. Ó, Kevin, életed kormányrúdja álljon mindig a jó irányba, és sohase érjen szabadban a jégeső! Ne veszítsd türelmedet ezzel az esdeklővel szemben, és légy olyan kedves, pecsételd be azt a pecsétet a hamis útlevélbe, hadd szagoljak bele én is Európa több generációjának értékeibe, álhámdulilláh.3 A húgyhólyagom azonnali megkönnyebbülésre áhítozik. Ezt az utolsó dolgot sem mertem megemlíteni, bár abban a percben igaz volt. A némaság váratlan kényelmetlenségekkel jár.

Tovább mondta a magáét, a homlokát ráncolta és a fejét csóválta, de már nem hallgattam a beszédét. Ezt a módszert megtanítottam magamnak az évek során, hogy egy kis nyugalomra tegyek szert az eget verő hazugságoktól, amelyeket életem korábbi szakaszában el kellett viselnem. Bután meredtem az útlevelemre, emlékeztetve Kevin Edelmant, hogy ezt itt most megúszta, akár le is fújhatja a meccset, bevésheti az eredményt. Hirtelen elhallgatott, felingerelte a jó szándékú győzködés, amellyel próbált rávenni, hogy szálljak vissza a repülőre, Európa maradjon jogos tulajdonosainak kezében, aztán az ujjai közé csippentett másik pecséttel, a jó pecséttel, lapozgatott az útlevelemben. Majd eszébe jutott valami, és elmosolyodott. Visszament a táskámhoz, és kivette a ládikát. Ahogy korábban, most is kinyitotta, és beleszippantott.

– Mi ez? – kérdezte szigorúbban, összehúzott szemöldökkel. – Mi ez, Mr. Shaaban? Füstölő? – A ládikát felém nyújtotta, majd ismét beleszagolt, utána megint felém nyújtotta. – Mi ez? – kérdezte békülékenyen. – Ismerős az illata. Füstölő, igaz?

Talán tényleg zsidó volt. Ostobán bámultam rá, aztán lesütöttem a szememet. Megmondhattam volna neki, hogy udi4 van a ládikában, és akkor kellemesen elcsevegünk arról, miként lehet, hogy emlékszik a parfümös illatra, talán fiatalkorában vett részt valami ceremónián, amikor a szülei még elvárták tőle, hogy imádkozzon, és megtisztelje a szent ünnepeket, de akkor nem pecsételte volna le az útlevelemet, kifaggatott volna, pontosan miért is volt veszélyben az életem aszályos kis szavannámon, még az is lehet, hogy bilincsben küld vissza a repülőre, mert hazudtam az angoltudásommal kapcsolatban. Így aztán nem mondtam el neki, hogy a legjobb minőségű úd ák-kámári5 volt a ládikában, ennyi maradt abból a rakományból, amelyet harminc éve szereztem, és képtelen voltam otthon hagyni, amikor ráléptem az új élet felé vezető útra. Felemeltem a fejem, és megértettem, hogy el fogja lopni tőlem.

– Be kell vizsgáltatnunk – mondta mosolyogva, és hosszú ideig várt, megértem-e, aztán a ládikát az asztalhoz vitte. Letette a sárga füzet mellé, megigazította az ingét, hogy kényelmesebben álljon, és folytatta a körmölést.

Tartalom

Relikviák

1

2

Latif

3

4

Csendek

5

6

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Cserben hagyás

Paradicsom

Az utolsó ajándék

Utóéletek

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Kótai Katalin

Korrektor Ragályi-Sártory Fruzsina

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 112 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License