Kosztolányi Dezső
összegyűjtött versei

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Négy fal között

Lámpavilágnál

Lámpafény

Az árkádok alatt

A komédiás dala

Egy őrülthöz

Csönd

Egyedül

A nagy bérházba történt valami

Erdőben

A földön

A bal lator

Gyilkosok

Pán ébredése

A nyár

Inferno

Én is

A gyászmenet jő

Mors Bacchanalis

Én

A "Lenau Gasse"-n

Kérdések

Vészfék

Üres erdőben

Plato olvasása közben

Bölcsesség

Győzelem

A sírok vonaglanak

Szabadság

Keresztúton

Megállt az óra

A hídon

Ábrándjaim, ti…

A fekete asszony

Lidércnyomás

Víziók

A fekete asszonyhoz

Éjfélkor

Szeptemberben

Egy átok

Utolsó versek

Pokol felé

Egy leányról

Fehér leányok

Pasztellek

Téli alkony

Néma vidéki ház

Találkozó

Tűz

Empire-szoba

A tükör

Válás

Útrakészen

Az országútak vándora

Kis állomáson

Kiskőrösön

Tánc

Közelgő vihar

Fasti

Lefekvés után

Ünnepnapon

Álmatlanság

Augusztusi reggel

Járvány

Pán

Agamemnon és Odisszeüsz

Dante a "Croce del Corvo"-ban

Gyorstűz

A zsidók kivonulása

Szekerek a holdfényben

Cigányok

A holtak vonatja

Magyar versek

Alföld

A magyar paraszt

Az ősz honvédek

Mikes szól

A határ felé

Magyar szonettek

Álmodtam én is

Kisasszony

Honfoglalás előtt

Virágének

Szent László jelenése

Mohács

Zrinyi, a költő

Mátyás választása

A Budapest-ciklusból

Budapest

Budai idill

Változatok

Üllői-úti fák

Hervadt kertben

Régi szerelem

Finale

Egy orosz leányhoz

A hajnali csillaghoz

Betegen

Kék virágok közt

Chanson

Vágyódás

Kérdés

Búcsú

Sorsunk

A vonaton

Tíz év után

Egy nyári dél álma

Láz

Dalok, csatárok…

A csillagokhoz

A szegény kisgyermek panaszai

Mint aki a sínek közé esett…

És látom Őt, a Kisdedet

A doktor bácsi.

Múlt este én is jártam ottan.

Ó, a halál.

Még büszkén vallom, hogy magyar vagyok

Azon az éjjel

Már néha gondolok a szerelemre.

Az iskolában hatvanan vagyunk.

Mostan színes tintákról álmodom.

Ti, akik zárt ajtók előtt szepegtek,

Ó, hányszor látlak mégis bennetek

Este, este…

Mikor az este hirtelen leszáll,

A kis mécs.

Mi ez, mi ez?

Én félek.

Ódon, ónémet, cifra óra

Lánc, lánc, eszterlánc,

Akárcsak egy kormos szénégető,

Apámmal utazunk a vonaton.

Egy téli délben.

Anyuska régi képe.

Szegény anyám csak egy dalt zongorázik.

Én öngyilkos leszek…

A rokonok.

Öreganyó.

Halottak napján.

Miért zokogsz fel oly fájón, busan

A játék.

Mély éjeken hányszor nézlek, te Térkép,

A kis kutya.

Úgy élünk együtt, két kis idegen,

A rút varangyot véresen megöltük.

A kis baba.

Féltizenkettő.

Künn a sárgára pörkölt nyári kertben

Ez a beteg, boros, bús, lomha Bácska.

A napraforgó, mint az őrült

Szemem gyakorta visszanéz

Ott az a vén, vidéki gyógytár.

A patikának üvegajtajában

A rosszleányok - mondják - arra laknak,

A délután pezsgett a poros utcán,

Az első ősz.

Ha néha-néha meghal valaki,

Egyszer pedig magamba mentem.

Kip-kop, köveznek.

Az áprilisi délutánon

Mi van még itt?

Milyen lehet az élet ott kivűl?

A délutánoktól mindig futottam.

Jaj, az estét úgy szeretem.

Ilyenkor a szobánk, mint a sziget,

A sakk.

Oly jó ébredni.

A húgomat a bánat eljegyezte,

Nagy társaság.

A nagyanyámhoz vittek el aludni

Fényképek.

Gyakran megyek el most halotti házak kapujánál,

Jaj, hova lettek a zongorás estek,

Másként halálos csend és néma untság.

Menj, kisgyerek.

Őszi koncert

Kártya

A kártyás fölfohászkodik

A kártyás imája

A sötét párka

Tenger és vihar

Az éj, az álom s a kínok

Szemét és csillagok között

A kártyás diadala

Induló a költőkhöz

A kártya papjai miséznek

A kártyás sír

Mágia

Kösöntyű

Méz

A hosszú, hosszú, hosszú éjszakán

Arcom a tükörben

Gyűlölöm magamat

Takarodó

Ami itt maradt

Órák

Mért nem beszéltek, én halottjaim

Párbeszéd magammal

Hódolat a halálnak

Mások

Groteszk

Koporsó és bölcső közt

Az ismeretlen, végtelen temetőben

Hetedhét-ország felé

A lámpagyújtó énekel

Az ihlet perce

Pipacsos, alföldi út, forró délután

A vendég

Innen a szobámbul

Panoptikum

Ó a rémséges őszi éjszakák

Vers egy leányról, akivel éjfél után találkoztam

Áprilisi ezüst eső

Cifra halottak

Vénasszonyok nyarán

Síppal, dobbal, nádi hegedűvel

Árnyak találkozója

Köd előttem, köd utánam

Kis Mariska

Mint a beteg gyerek

Csendes, édes aranyóra

A vándor

Fohász csillagtalan éjjel

A lány a sötét szobába megy

Boszorkányos este

Rózsaszüret

Arany-alapra arannyal

Csúnya, piszkos reggelen

Régi szerelmes levele

Kedves

Mélyek a kutak

Csöndes, tiszta vers

Lánc, lánc, eszterlánc

A magyar koldus

Tinta

Aranyvonat

Naplójegyzet egy havas reggelen

Mák

Ének Virág Benedekről

Szeszélyes futamok a holdról

Pléhkoszorú

Séta a városon kívül, vidéken

Nem szabad feledni

Sötét, nehéz tavaszi ég

Új poéta panasza a régi holdhoz

Délutáni meditáció

Keserű ének

Mérgek litániája

A jó hold

Skála

Hideg

Kis, kósza vágyak

Csatakos virradat

Rózsa

A rossz élet

Egy kézre vágyom

Akarsz-e játszani

A jó élet

Csöndes, ünnepi óda az élethez

Öcsém

Arckép

Háborús fohász az aggokhoz

Ádám

Őszi síp

Szentbeszéd

Unalom

Kenyér és bor

Boldog, szomorú dal

Hitves

Verés

Csáth Gézának

Egyre közelebb

Együgyű ének

Ősi… régi…

Mint

Árnyak fehér processziója

Reggeli áldás

Lángok között

A magány papja

Szonett egy szoborra

A szőke nő portréja

Vénség

Áldott szegénység

Az átkozott házban

Az ellenség

A magyar romokon

Szénrajz

Óda

Anyák

Ideges rímek

Gyászkar

Könnyek koldusa

Magyar költők sikolya Európa költőihez 1919-ben

Rapszódia

Ima harc előtt

Szonett az öreg királyról

A bús férfi panaszai

Csak hús vagyok. Csak csont vagyok.

Nem tudtam én dalolni nektek az újról, csak a régiről

Már elmondtam, mint kezdtem el

Ha volna egy kevés remény,

Beírtak engem mindenféle Könyvbe

Diákkoromban, vékony kis legényke

Május

Ezek a fák

Milyen sötét-sötét a Balaton

Én nagyon sokakat szerettem

Lecsuklik minden pilla most

Halálba hívó délután

Sakkoztunk egyszer három nagydiákok

Ó én szeretem a bús pesti népet

A lelkem oly kihalt, üres

New York, te kávéház, ahol oly sokat ültem

Már néha ott ülök velük

Elég a jaj. Ki innen a mezőre.

Mily messze van éntőlem már az ég

Az álmaimnak színes ablakába

A repülő

1914

Lásd, kisfiam, ezt mind neked adom most

Az én családom nagy, erős volt

Most harminckét éves vagyok

Én feleségem, jó és drága-drága

Most az álom vizébe gázolok

Hajnal, éjfél közt ocsúdva mély sötétbe fölriadtam

Milyen közeli most a nyári ég

Ó szép magyar fejek, ti drága-régik

Úgy nézem a te arcodat, mint egy ős-régi rúnát

A nagyvárosban éltem, hol a börzék

A kalauz

Ásítok és csak bámulom

Kik élnek itt a dolgozószobámban?

Ma hold van

Fölébredek

Hatalmas ősz

Úgy írom néked, kisfiam, e verset

Nem félek a haláltól, mert tudom mi

Múlt este kissé lehajoltam

Annyi ábrándtól remegett a lelkem

Most elbeszélem azt a hónapot

Kísérem a fiam az iskolába

Kávéval és kacajjal jő a reggel

Légy áldott, régi hely

Itt fekszenek csodásan ők

Lám, ma ujólag az álom

Ó ifjuság, ha hozzátok megyek

Szülőföldemnek bús határa

Hattyú kutyám

Ordítsak-e?

A pohár eltörik

Meztelenül

Csomagold be mind

Vigyázz

Szegények

Az apa

Magánbeszéd

Csöndes viszontlátás

Tanár az én apám

Rózsaszín lámpa

Nők

Szerelem

Lankadt ibolya

Pille

Francia lány

Repülő ifjúság

Szeretet

Özvegy a villamosban

Gépírókisasszony

Egy rossz költő mily megindító

Kalauz

Beteg

Vidék nappal, éjszaka

Régi dajkánk egyetlen öröme

Hetedhétország

Vágy eltévedni

Költő

Intés az öregebbek tiszteletére

Boldog, ihletes napjaim

Bekötött szemmel

Piac

Krúdy Gyula

Nagy a reggel

Ha játszanak a gyermekek…

Tömeg

Aki ma meghalt

Temetők

Vendégség közben

Utolsó kiáltás

Zászló

Régi pajtás szemüveggel

Anya

Színésznő

Egy hang

Indulatszavak

Elégia

Zsivajgó természet

Fák beszéde

Állatok beszéde

Madarak beszéde

Rovarok beszéde

Lepkék beszéde

Ásványok beszéde

Drágakövek beszéde

Számadás

Számadás

Fényes koszorú

Életre-halálra

Európa

Szeptember elején

Költő a huszadik században

Beszélő boldogság

Szerelmesek

Énekek éneke

Litánia

Három szatíra

Harsány kiáltások tavaszi reggel

Ilona

Ha negyvenéves…

Szavak a társaságban

Vörös hervadás

Őszi reggeli

Azokról, akik eltűntek

Esti Kornél éneke

Negyven pillanatkép

Marcus Aurelius

Osvát Ernő a halottaságyon

Játék első szemüvegemmel

Éjjel az alvó mellett

Kivégzés

Ének a fiatalokról

Útirajzok

Halottak

Ébredés

Otthon

A mi házunk

Kétségbeesés

A vad kovács

Februári óda

Száz sor a testi szenvedésről

Fejtörő felnőtteknek

Szellemidézés a New York-kávéházban

Könyörgés az ittmaradókhoz

Már megtanultam

Halotti beszéd

Hajnali részegség

Ének a semmiről

Hátrahagyott versek

A múlt dalaiból

Vallomás

Válás

Demosthenes

Tavaszelő

Budapest

Fekete farsang

Zeneszónál

Új évkor

Emilia

Epigramma

Utóhang

Notturno

Vizek, vizek…

Hazafiság

Álom a szőkékről

Búcsú

Gyógyulás

Ének a szívemhez

Ki tudja…

Ének a tavasz elé

Bús távolok

Fekete Vénusz

Nem kellesz, élet!

A hegy leányai

Véres madarak

Fekete tornyok

Az öngyilkosokhoz

A hét lusták éneke

Kórházból

Tivornya hajnalán

Üres órákban

Naenia

Vándorúton

Nyárutó

Hajnali csók

A nyílvessző dala

Prológ

Zongora-dal

Húsvéti himnusz

Piros

Szellők zenéje

A vér és tűz dala

Fehér temetés

Kabaré nagyhete

Reggeli kísértet

Holdsugár-szonáta

Ismerjük egymást

Miért?

Ördöngősök

Csillagok

Nászi ének

Otthon

Kolduló énekek

Az ivó

Halotthozó éjek

Terméketlen percek

Lamentoso

Avató

A sárgahajú nő

A városban

Titkos jelenések

A vicéné

Hajnali bálteremben

Az alvó

Párizs

Sírszobor

Leány

A kulcs

Lámpa a sötétben

Az alkonyat

Velence, déli harangszó

A sötét szobában

Gőgös, meddő virágok

Népszónok

A kalap

Írás régi könyvben

A délután…

Szavak

Budai szegények

Legenda

Csonka szonett szívemről

Végrendelet

Mercurius

Vonaton, forró délután

Régi pincér

Apám a koporsóban

Vázlat

Hajam

Koratavaszi délután

Fohász

Kérdések munka közben

Kirakatok

Tóth Árpád halotti maszkja

Politika

Verssorok

Ordítás az erdőben…

Kő

Jó hír

Hang

Öngyújtó

Uszodai idill

Egy leány emléke

Délutáni álom

Műhely

Feleségemnek…

Izgatott séták

Fohászkodás

Sárga, piros zászlóit lengeti…

Ellenség

Mint a magnézium…

Zsuzsika

Fényes, dicső madaraim

Én mindíg temetek

Ezer év múlva

Ünnepi körkép

Szeptemberi áhítat

Zsengék, töredékek, rímjátékok

Magunk vagyunk…

Kossuth Lajos, Széchenyi…

Híves őszi este…

Álom

Ó búrok, ha én most csak húszéves lennék…

Cigánylány, cigánylány!

Kapca-ünnep

Sírvirágok

A temetőben

Hajnali dal

Sors

Kossuth Lajos élete

Ó el ne ítéld…

Hát az Ilonka

A bölcs halála

Szerenád

A verseim elé

Altatódal

Az alkonyathoz

A húrba markol a szokott újj…

A visszhang románca

A régi dalokból

Légy csak magad…

Gyulai úr

Dalok

Haragszik az Isten

Lidia

Méla akkordok

Egy forradalomhírre

Icarus

Dél

A költészethez

Ne hidd, hogy…

Mózes imája

Mahomet

Egy verses regényből

Délután

Otthon

Rab lelkem

Tusakodás

A jelenés

Reggel felé

Karácsonyi dal

Úton

Éjjel

Szilánkok

Az egyetemi körben

Egy éji lány dala

Steinné

Kéjvágy

Álmok alkonyatja

Vers Szandának

Lia

Venus Mystica

Byronhoz

Szerelmi dalok

Viszontlátás

A költő tentásüvege

A fekete asszonyhoz

Vágyok szeretni!

Idill a Hűvös völgyben

Fölöttem az éj

Láncvers*

Két kecskerím

Kis bordélyház

Magyar vagyok, minthogy magyarul írok…

Érzés

Mert hogyha itt bús életem robotján…

Vörös és sárga az ősz színe…

Beíratlan lapok

Száz év se, és dalol a szél…

Most trombitákkal zengj a szerelemnek…

Úgy fáj az élet…

Hogy éjfélkor bezörgessen a párod…

Ki hallja én nagy jajgatásom

A természet e szép hónapba mindég…

Apám

Ma azt akarnám…

Mint hogyha kisfiam…

Tündéri téli délután…

Éjjel

Csacsi rímek

Esti Kornél rímei

Két paródia

Isten-Weekend

Röpima

NÉGY FAL KÖZÖTT
1907

LÁMPAVILÁGNÁL

Lámpafény

1

Ó lámpafény, oly szép vagy, méla, halvány,
mint a beteg ajkán a bús mosoly,
te vagy, aki a napnak alkonyatján
fáradt szivünkre balzsamot hozol.

Már mint gyerek csodáltam, lám a lámpa,
s bámész szemekkel néztem ott alant,
amint a vén bronzcsésze a szobánkba
szétszórta a rózsás, szelíd aranyt.

Mindíg szerettem, mindíg véle nőttem,
később vad éjeken égett előttem,
hogy küszködtem a csillagokra én.

Most tört a lámpám s nincs lámpafény.
Isten-kísértő, vágyvillámos éjjel
járok kihült lámpával, tört cseréppel.

2

Te vagy napom, nagy sárga lámpa,
te vagy mezőm, rideg szoba –
S oly jó e lámpafényes árnyba!

Az én párnám a szürke asztal,
a fegyverem csupán a toll,
csak a sötét betű vigasztal.

Az elmulással így tusakszom,
kezembe gyorsan jár a toll,
s a lámpafénybe bámul arcom…

3

A zöld mezők selymére félve hágok,
mint úri szőnyegekre a paraszt,
künn a mezőkön fojtogat egy átok.

Benn várom az örök virágtavaszt,
és dolgozom rajt, mint a pók a hálón
százszor kötözve és bogozva azt.

Itt meglep egy halk és mélységes álom,
felém csilingel millió virág,
s én vérszegény, kövér kelyhük csodálom,

az éj gomolygó, szürke árnyin át,
amíg bezárom csendesen az ajtóm,
a lámpafény dobálja fénynyilát.

Fáradt fejem fehér párnámra hajtom,
dalt hallok a mély csendességen át,
s míg véres ködbe meghal künn az alkony,
kinyílanak a sápadt nympheák.

4

Az est leszáll. Fáradt szivem beteg.
És egyre jobban halványul a lámpa,
erőlködő szemem tággá mered.

Haldoklik-e az öblös csésze lángja?
Az ég sötét, dalol a fuvalom,
kábult szemem a fényt már meg se látja.

A többiek szavát se hallhatom.
Olyan a lámpa, mint egy bús kisértet,
mint egy fehér árnyékfolt a falon.

Nem látok. Ők olvasnak, rám se néznek,
hajszolja őket a tüzes robot,
s azt mondja mind, a lámpa nem setétebb.

A szívem egyre halkabban dobog,
s sírok, mint hogyha minden összedűlne,
pedig csak a lelkem vet véglobot.

Nem látok. Éjpalástba jő a vég.
Kihúnyt szemekkel nézek majd az űrbe,
ajkam, szemem kinyíl… S a lámpa ég.

Az árkádok alatt

A vágy-fuvalmas nyári éjszakában
az árkádoknak csarnokába léptem,
hol a dicsőség zordon nagyjai
kő– s érc-mezükben hallgatag virasztják
a végtelenség hosszu éjjelét.
Sütött a hold, s a kert gyepűire
kékes, sugárzó fényivet bocsájtott,
és én, a nyári hőtől elcsigázva
a csillagos, sejtelmes éjjelen
csukló inakkal és fuló kebellel
egy kőszobor talapzatára rogytam,
s figyelve fényes, nagy szemébe néztem.

Zord arcu bölcs volt, ráncos homlokán
a felkelő holdnak sugára lengett,
s mig arca a kétes sötétbe rémlett,
merev szemekkel néztem rája én,
és átéreztem ott az életem…
Mily semmi a világ tünő zaja,
a szappan-bugyborék szétpattanása
hatalmasabb és színesebb, miként
egy röpke emberélet eltünése!
Az a tudós egykor rajongva élt;
kőarca, amelyen hideg közönnyel
csupán az észnek fénye éledez,
egykor mosolygott, sírt, haragra torzult,
és az öröm rózsáitól kigyulladt:
s most bús, komoly fagy ül vonásain,
s nem rezdül arcán a meredt ideg,
ha háborogva mozdul a talaj,
s a nyári orkántól meging a csarnok,
vagy hogyha hóviharban összerendül
az ősi kőház széles ablaka.
Az a szobor mindig fagyos, komoly,
akár a tenger szürke pusztasága,
akár az éj sötétlő gyász-szine –
örökre egy, örökre mozdulatlan.
Egyhanguan szemléli az időt,
mert ami itt a létben elmulandó,
tisztább alakba az már mind övé,
s az eszmehonból bágyatag mosollyal
nézhet ma már e változás-világra,
hol fogcsikorgva, lázadozva, sírva,
nevetve s elfuladva küszködünk mi,
a látszat-életnek halottjai,
kik a szobor-alapzatok alatt
mozgunk, eszünk, elnyűve testerőnket,
kapkodva a türemlő semmiért
s megvetve azt, ami a létező.

S éreztem akkor, hogy a durva tömb él,
s minden mi eltün ez árnyék-világból,
a lét komor tárcsarnokába jő.
Csupán mi, a percnek bohócai,
a változás serény kengyelfutói,
kik satnya félelem honában élünk
s rabláncokon szilaj táncot ropunk,
vagyunk kizárva az élet honából.
E honba térnek, kik elmennek innen
egy misztikus, dicső feltámadásra.
És a halott, kit könnyel, énekekkel
a sírnak éjjeli szádjába visznek,
szoborszerű, dermedt vonásival
az életet jelképezi nekünk,
a változatlant, a tökéletest.
Mert minden, ami elmulott, egész
és minden, ami itt van: csonka, tört
s az elmulásnak halvány áldozatja,
amelyre bátran azt mondjuk mi: nincs,
a végtelenség fínom művü szobra,
min egy kicsinyke karc se látható.

E gondolat futott által velőmön
ott az öröklét hűvös csarnokában,
mig az özönlő holdsugárba fázva
bámultam a nagyok köztársaságát,
kiknek ma már nem lüktet az erük,
nem fáj az élet lassu tengetése,
s köztünk, halottak közt, örökre élnek.
Nagyon soká merengtem így az égen,
hol tarjagos felhők között suhant
az óriás ezüsthold tiszta gömbje,
fényben fürösztve a nagy csarnokot,
és én, az élet árva páriája,
remegve fordultam felétek ekkor,
fájó rebengéssel rátok tekintvén:
ti óriások, kővé vált erők.
S forró fejem lehajtottam szerényen
állványotok márványpárnáira.

A komédiás dala

Mulassatok, a hinta indul,
nézzétek e szines pokolt.
Keblem sajog a tompa kíntul,
de jőjjetek, ajkam mosolyg.

Ti vagytok az úr, én a szolga,
bohócruhába öltözöm.
S elfojtom értetek, dacolva,
eget-kivánó ösztönöm.

Fejemből a vér zúgva csordul,
de rája süveget csapok,
s nem érezem a tarka lomtul
az égető, nagy bánatot.

Előre hajtok, körbe-körbe,
a falba vágom homlokom.
Mindent teszek, holtig gyötörve:
imádkozom, káromkodom.

Pusztán csak a parancsra várok,
ti vagytok, és – nem élek én.
Fogjátok is át a világot,
nekem nincs semmim e tekén!

Engem ragad vadul zilálva
a szédülő körforgatag,
aranyszörnyek sötét hajába
kapaszkodom meg bágyatag.

S ekkor nem is tudom, hogy élek,
csak törtetek némán elől,
elszáll szememből minden élet,
és célt nekem szótok jelöl.

A vad röhejben elfelejtem,
hogy e világon létezem,
a durva ember-rengetegben
nem nyúl dijért mohó kezem.

De néha, hogy a lárma halkabb,
megráz egy furcsa hangulat,
mert látom, itten mind mulatnak,
csak a komédjás nem mulat.

Egy őrülthöz

Előttem állsz s hadarsz: király vagy,
vért szomjazó, vad, gyilkos úr,
s az őrület nagy koronája
nehéz fejedre ráborul.

Megtörve fekszel a vaságyon,
parancsot osztogat kezed.
Sovány fejed magasba lendül,
királyi gőgöd élvezed.

A vajszivű könnyekre olvad,
a nagy, vasizmu szolga szán.
Szegény bolond nép. Egy se látja,
mint győz hadad véres csatán.

Ott a napos, poros lapályon
száll egy dühös vas-förgeteg:
acél-sárkányok, zord vitézek
hódolni jönnek most neked…

Aztán csalódva feltekintesz
és szétfigyel csontos füled,
agyad a zord valóra eszmél
s nem részegít az őrület.

Kacagva hódolatra intesz,
kezed kaszál a légen át,
s mi szívszorongva, mosolyogva,
könnyezve bámulunk reád…

Nézlek soká, édes királyom,
sápadt, beteg nagy martirom.
Ágyad szemembe drága trón lesz,
s legfájóbb könnyem elsirom.

Nősz, nősz, dagadsz gyúló szememben,
az őrület lángjainál,
s megcsókolom rongyos sarudat,
ártatlan képzelet-király.

Hajrá, zenét, őrséget erre,
hátráljatok, ti sorfalak!
Parancsot oszt királyotok most,
e szenvedő, szegény alak…

Ti a hirért véres csatában
rabolva nyúltok máshová, –
de ő hatalmát képzelemből
s roncsolt agyából alkotá.

Ti vértivó szörnyek, falánkul
oroztatok száz életet, –
te csak tüzes lázálmaidban
ölsz, győzöl, ó sápadt beteg.

A szenvedély arany varázsa
ragyogja be tar homlokod,
ó képzelet dicső gigásza,
a porba néked hódolok.

Te vagy királyom, én a szolgád,
ints, és ha kell, én meghalok!
Én, én a bölcs… én, én a költő…
a te első alattvalód.

Csönd

Lebegj reám, ó csendes némaság,
véresre horzsolt szívemet kötözd be,
ontsd rám a holtak áldott balzsamát!

A zagyva nyelv hangját zavarjad össze,
fullaszd el égő, száraz torkomat,
alélt fejem zsongó, nagy csend fürössze.

Aludjon el a kínzó gondolat,
ónsúlyod égőn nyomja vissza mellem,
végsóhajom szelídeden fogadd.

Emlékezet, tudásnak kéje, szellem,
halk ájulatba nyögve vesszen el,
és szó ne keljen boldogságom ellen.

Szűnjön pihegni a beteg kebel,
tűnjön le róla a vér régi mocska,
míg boldogan nagyobb öröm emel.

Sártól szennyes valóm tisztára mosdva
lebegjen a felejtés bűvkörén,
s ne bántson a bűn, a sár és a rozsda.

Szent csönd, terítsd palástodat fölém,
fülembe kriptád hallgatása csöng,
s mélységeidből nem nézek föl én:

Oh én fehér sírboltom, tiszta csönd!…

Egyedül

Magam vagyok, rám hull a végtelenség,
a fák, a lombok ezre eltemet.
Olykor fölém cikáznak még a fecskék,
nem láthat itten senki engemet.

A táj az ismeretlen mélybe kékül,
nincs semmi nesz a lombokon, a fán,
s tűz-csókokat kapok a tiszta égtül
Én, a merész és álmodó parány.

Egyszerre az ősfélelem legyűr,
a lég üres, kihalt a szó, a hang,
s én sáppadottan fekszem itt alant.

A föld szorít, s fölém végetlenül
tágul ki, mint egy kék üvegharang,
a végtelenbe nyúló kékes űr.

A nagy bérházba történt valami

A nagy bérházba, hol kőrengeteg
sorvasztja el az izmos életet,
hol a szegény fáknak köves ugar jut,
s mind kétségb'esve nyujtják égre karjuk,
hol a szobák vak mélye zúgva mormol,
hol otthonos a bűz, zaj és piszok, por,
hová a gyárfüst vastagon terül,
hol kis gyerek sír-rí szünetlenül,
s a háziúr, lakó egyként fogoly,
hol a nótás cseléd ruhát porol;
hol annyi közt vagy s mégis egyedül,
hol a nyomor s gazdagság elvegyül,
hol a sötét, dohos, vizes szobákba
sápadt írók éjente lázban írnak,
s ha rózsaarccal ébred a szelíd nap,
benn csak tovább virraszt az éji lámpa;
hol éj a nap s a nappal éjszaka,
hol sose szűnik az élet zaja,
hol pört, zavart gyakorta hallani:
a nagy bérházba történt valami…

Bús őszi délután borult föléje,
unalmasabb, miként az éjek éje,
rítt a gyerek, az ég is könnyezett
langyos, unalmas, őszi könnyeket.
Aludni látszott már az édes élet,
nevettek a szemérmetlen cselédek,
fojtott a füst, kiszáradt a torok,
a szél nehéz, bús álmokat hozott,
egy zűrzavar volt a homályos udvar,
s a házalók döngték be dús dalukkal,
s csak nőttek a szivek fájdalmai…

És ekkor, ekkor történt valami…

Halk reszketés fuvalma szállt oda,
s belésírt e homályos zűrzavarba,
titokzatos búbánatot kavarva,
halkan, búsan a méla zongora.

Erdőben

Ti hűs tetők, te zöldes enyhe éjjel
boruljatok vérző szivemre le.
És részegits meg párás, gőzölő föld
s te márciusnak fűszeres szele.

Legyezzétek ti könnyüszárnyu szellők
a téli bútól bágyadt arcomat,
az ébredő tavasz örömdalában
ernyedjen el a fáradt gondolat.

A rét aranyzöld bársonyára omlik
hullámzatos, sötét hajam.
S én hallgatom fáradt szivem verését
merengve mélán, gondtalan.

Ajkam meredt, fáradt szemem lecsuklik,
elbágyadok és meg se moccanok.
S a szél lábbújjhegyen jő nézni erre,
hogy élek-e – s fekszem, mint egy halott.

A földön

"To love the earth"
Byron

Sosem vagyok én boldogabb,
mint hogyha egymagam
a fűbe rejtem arcomat,
s mélázok gondtalan.

S hallván a föld lehelletét,
hogy lázasan remeg:
megértem, mit tesz e beszéd,
ráhajtva keblemet.

(Törjön föl a rút, dőre gőg
a csillagokra bár,
hozzád jövünk utóbb-előbb
és elborít a sár.)

Én földanyám, én mindenem,
te szültél egykoron!
S viharszavad bús intelem:
te rengeted porom.

A föld keblére fekszem én,
a földre, jó közel.
Nézd, jó anyám, fiad, szegény
csüggedve átölel.

A bal lator

Téged dalollak: vasderekú lator,
jéggé fagyott dac, szótalan óriás,
ki meghalál szégyen-keresztfán
s nem hajolál meg a gyáva kínnak.

Két ezredéve zúg le merész szavam,
lantom favázát megszögezem vadul,
s vasszívvel és csontos marokkal
zord zivatart kavarok nagy öblén.

Nyílt homlokú bűn, hősi, kemény, igaz,
erényt pirító, tisztakezű gonosz –
te hallgatál kővé meredten,
míg az erény nyavalyogva koldult.

Előtted állt a pálya szabad tere:
hitért cserélni drága, derűs jövőt,
egy szódra várt csak a kegyúr ott, –
s félrelökéd nyomorult jutalmát.

A jobb lator még aznap a mennybe volt,
s bizony mondom, te itten a földön is,
meg sem halál, már ott valál te,
még mielőtt letörék a térded.

S hogy néma lett az agykoponyák hegye
és az olajfát porzivatar veré,
s indult a föld s hasadt a kárpit:
két nagy, erős merevült a gyász-fán.

Egyik te voltál és a nagyobb, dicsőbb
ő volt, a véres, összeköpött zsidó,
ki néma fejjel dőlt le, büszkén,
és akihez te sosem könyörgél.

Gyilkosok

Állnak komor homlokkal, egy csoportba,
mint elfogott, nemes vadállatok,
s birkóznak a valóval vicsorogva,
és szájukon vad fájdalom dadog.

Szemükben égő, olthatatlan örvény,
arcuk fakó, de nem könnyharmatos,
s mellükre Themis en-jóvolta örvén
hízott, fehér lábával rátapos.

Dicső erő, űznek, bömbölve marj hát,
csavard ki csak a festett szajha kardját,
hajrá, a mérleg serpenyője kong…

Cibáljátok köpenyje szögletén,
ha nincs erőtök, majd segítek én,
a boldog őrült, ki mindent leront.

Pán ébredése

A nyugtalan föld lázasan álmodik…
Ezüstös árnyak szállnak az éjszakán,
szines szalag övedzi főmet,
rózsafüzér s koboz a kezemben.

Fehér, merengő orgona-bokrokon
Selene fátylasan, mosolygva kél,
a jégre olvasztó meleg fú,
s forrva bugyog fel a szőke forrás.

A csíra mozdul, s a pihegő talaj
aszfalt-füzőjén nyögve emelkedik,
s az ébredés fuvalma áttör
vas-cimeres kapuk ősi gátján.

Sápadva néz a város a rét felé,
vén házak ajkán megfagy a víg mosoly,
s hallják az éjbe, félve hallják
láncrakötött nagy erők zugását.

És ing a kőfal; hősi birokra kel
a satnya sarjú s a remegő szobor,
görcsös gyökér bombázva pattan,
s messze sötétbe közelg az erdő.

Jön, mint haragvó, zöldhaju szörnyeteg,
lóbázza bőszen ág-bogas üstökét,
átfogja gyilkosan a várost,
és letiporja vadúl a sárba.

Farsangi zaj zúg a tavasz-éjszakán,
poros kupákba méz-izü bor kereng,
fehér bokák táncokba fognak,
s barna, pogány szüzek énekelnek.

S távolba, künn a széna-szagú mezőn
nyujtózva ásít, talpra szökik vigan,
s véres szemekkel, mennydörögve
lépdel a városon át a nagy Pán.

A nyár

A nyár az én szerelmem, érte égek,
halálthozó csókjára szomjazom,
erdőket áldozok szilaj tüzének,
bár ajkam is hervadna el azon.

Görnyedve várom télen a szobámba,
a tűz körül álmodva csüggeteg,
lángóceánját képzeletbe látva,
mely semmivé hamvasztja a telet.

S ha lángszerelme sápadt őszbe vénül,
s zöld pártadísze hullong a fejérül,
virrasztom árva, bús menyasszonyom.

Zokogva már hülő keblére fekszem,
s elsírva ottan legnagyobb szerelmem,
sápadt, aszú haját megcsókolom…

Inferno

Szörnyű volt a pokolnak feliratja,
csak a nagy Dante írhatott olyat,
de lelkem a bűnöst mégsem siratja,
ki lenn a jégbe vérkönyűt folyat.

Nagy bánatát elfödte a nagy éjjel,
s jól tudta már, hogy ott nincsen remény,
a borzalomba lelkét szörnyű kéjjel,
haló kacajjal ásta el szegény.

Szörnyűbb, ha a menyország boltja tűn fel,
s eléd ragyog szikrás gyémánt-betűkkel
a szörnyű szó a drága ív fölött:

Nagy bánatod a hűs éj el nem oltja,
csak támolyogsz, mint a fény éji foltja
s kacag feléd hószínü ördögöd.

Én is

Ó Dante, aki búsan révedezve
jártad szülőhonod szennyes sarát,
s reád mutatva szólt hűtlen Firenze:

"Ez egykoron lenn a pokolba járt";
Lenn jártam én is, s borzasztóbb pokolban,
de nem vezérelt engemet barát.

Kuszált hajakkal, sírva bujdokoltam,
kigyó harapta vérző köldököm,
s pillámra dermedt forró könnyem ottan.

Csiklandozott hideg halálöröm,
vacogtam én is kénes habjaidban,
és útamat még máig is töröm.

A Tantalusz kínkelyhét én is ittam,
izzadtam jégbe, fáztam tüzkohón.
Megettek ördögök, s a testem itt van,

véresre martam ökleim mohón.
És mindhiába a szivembe vert kés,
ha meghalok, százszor megújhodom.

Magam vagyok a poklom, az erem kész
csatorna, hol forr a tüzes patak,
futnék magamtól és nincs, nincs menekvés.

Bukom, botorkálok a kín alatt.
A tűhegyű korom, a néma éjjel,
a vasfogós manók mind kínzanak.

Felhagytam én már rég minden reménnyel.
Az ásitó bolton nincs semmi fény.
Utamban a kétségbeesés vezérel.

Ó, mert nekem nincsen Beatricém!

A gyászmenet jő

A gyászmenet jő, s a sötét uton
halvány ajakkal vészkürtjét fuvom.
Könny önti el vonagló képemet,
az őstalányok titka rámmered.
Kérek vigaszt, reményt állhatlanul,
s siró szavam az éjszakába fúl.

Ó társaim, tekintsetek ide!
Így távozunk majd mind a semmibe.
Ez az a seb, amelyre nincsen ír se,
ím ez az út, melytől remegve féltünk,
ezért diszítgetjük fel röpke éltünk,
hogy végre e kudarc megsemmisítse.
Egy szürke honba tér a föld fia:
nézzétek – ez a nagy tragédia,
a legsötétebb, a mindennapos,
a szürke életnek komédiája –
tekintsetek kacagva, sírva rája!
Ottan halad már a hűlt föld-lakós.
A tagja, arca, mint mienk: olyan,
de pang erébe már a vérfolyam,
amely zengette ajkát s élteté őt…
Boruljatok a föld porába, élők!
A lég remeg a zúgó harsonától,
szemedbe lobban az éjszínü fátyol,
s te gondtalan jársz-kelsz, s alig vigyázva
nézesz fel a csillámló, cifra gyászra…
Jön a menet, s nem sejted mégse, mégse,
hogy ez királyodnak megérkezése!!

Riadjatok fel hát, ti hűs kövek,
ébredj valóra, esztelen tömeg,
mely a kezeddel ennen-sírod ásod,
és mégsem érzed gyászos elmulásod.
Le, térdre, férgek, – mert jön az Enyészet,
ott leng elől győzelmi lobogója,
egy síri csontfő váza int le róla,
s őnéki harsonáz gyászos zenétek.
Ott jön virágos diadalszekéren
az elmulás cézárja vad-kevélyen.
Nehéz fogatján pöffeszkedve pompáz,
s rátok vigyorg a tömpe orru csontváz.
Halálra-ítéltek, bús emberek,
hajoljatok le és ébredjetek!
Láncot – s zúzzátok főtöket vele,
aranyhaját mindenki tépje le,
és győzzön a vezeklő gondolat,
szőrkámzsa tépje lomhaságtokat,
sirjátok vérré büszke szemgolyótok,
fulladva törjön ki az elfogódott,
karmolja rongyossá virágos arcát
a gyáva gazság, s sírjon az igazság.
Verjétek melletek s zokogjatok
szegény helóták… Jő az uratok!

Mors Bacchanalis

Az ócska csapszék szurtos rejtekén
mulat estente egy sovány legény,
mogorva, száraz egy szikár alak,
józan szemű, de részeg, mint a csap,
Hogy gondtalan beszél mindenki: les,
sunyi, gyanakvó, ám azért szives.
Kupáiból csorog mindennemű
vagyont érő arany– s rubin-nedű.
Csak egy pohárra hív, s nem dől ki százig…

Aztán, midőn a sok ivó elázik,
s az asztalok alatt horkol alul,
és trombitál a hő borgőz az orron,
és izzanak az arcok tűzbe, forrón,
részeg szemekkel néz szét kancsalul.
Fagyos fuvallat száll ki ajakán,
s egyszerre néma lesz és halavány.
A bor kifoly, a lámpa eltörik,
a gyertya szára is leég tövig.
S ő az alvók mellére térdepel,
lehull szeméről a hazug lepel.
Kivillan öblös, csontos durva álla,
s rontó hatalma diadalmaképp
a porba mászók homlokára lép.
S a szürke fényben áll vigyázva, várva.

A gyári munkás, aki küzdve hét nap
munkálkodott, s a nyolcadikra bért kap,
széles gyönyörrel húzza a gugyit,
mely lelkeket öl és agyat butít.
Velök elissza a szegény diák
jó özvegy anyja szűkös gázsiját,
körötte táncol meztelen a kéjlány,
a durva nóta szól sikongva, mélán,
és a poros lebujnak közepén
áll s ütemet ver a sovány legény.
Aztán kiáll a csapszék ajtajába,
s a habozókat vaskarral berántja.
Vékony, szelíd ábrándozók bejönnek,
s hódolnak a tilos, szines gyönyörnek.
Ürül a kancsó, nő a potrohuk,
isznak, de kedvük egyre szomorúbb,
véres szemük fáradt nézése bamba,
bámulnak az unott bizonytalanba,
s ásítozik boruk mellett henyén
az álomgyilkoló sovány legény.

S hogy végre szürkül a ködös, borult ég,
és tompa fénytől feltetszik a szurdék,
vígan kíséri hiveit haza,
a részeg munkást ágyba fekteti.
Vagy perpatvart kavar – s örül neki –
munkába jő a seprű, a kasza.
A gyenge asszony ordít szörnyüképp,
a férj üti, cibálja a fülét,
a vére foly, s csak rázza, döngeti,
az ágyba felriadnak gyermeki,
s látják az árnyban, a vértócsa mellett,
amint a cingár rém szemei nevetnek.

Az ócska csapszék szurtos rejtekén
így vígadoz a zord, sovány legény
és társakat mindenkoron talál,
köréje gyűl a megcsalt és az árva.
S a reszkető, üres gyönyörpohárba
piros bort önt a fekete halál.
És issza duzzadt ajkkal mindegyik,
míg végre az alkony elérkezik:
s ágyába dől a gyenge és beteg,
és egy szeles, sötét őszestelen
a bús, sovány legényke megjelen,
és tántorogva, rémülten hebeg:

"Menjünk aludni, léha cimbora.
Az éj sötét s már rég lejárt az óra,
eltört, legörbült ócska mutatója,
és elfogyott az élet színbora…!"

És rávigyorg kaszásan, feketén,
s karon ragadja a sovány legény.

Én

Mi ez a rejtély?…
Érzem, a fejem zúg,
szaggatja élesen a fájdalom,
hogy mindenik ideg sajog belé.
Magamra eszmélek, felébredek
s agyamban egy vonagló gondolat forr.

Mi ez, mi ez?
Egy gondolat fut át.
Szemlélem a kezem, szájam tapintom,
félő gyönyörrel hallom a szavam,
és érezem a testemet, amint
a pamlagon kényelmesen kinyúlok.
Csak hallgatom, hogyan dobog szivem,
s hideg borúval bámulom magam,
mint a vasúton az első beszállót,
kit fáradott közönnyel megtekintünk.
Hogy később mindörökre elfelejtsük.

Mi ez a rejtély?…
Álmodom talán?
Látom magam és elcsodálkozom,
minden tagom oly kézzel fogható,
mint egy továbbhajítható darab fa,
s mégis nekem örök, sötét titok.
Vágynám bezúzni, ámde nem merem,
mert összetörni fájdalmas halál,
s titkos szövetjén, élő porcikáján,
remegve lüktet az egész világ,
a végtelen űr miriád atómja,
s ha meghal, a világ is véle vész el.

Gyakorta fülledt este, amikor
a néma nyelvü eszme is beszédes,
és a vajúdó gondolat piheg,
s a titkos érzés őrült táncra kél:
borzadva, félve hallom hangomat,
a néma légbe száll. S oly idegen.
Oly bágyatag-csodálkozó fülemnek,
mint hogyha távol zajnak álma lenne.
A többi rám ismer belőle mind –
csak én nem értem, mit jelent e hang.

S tükörbe nézek. Az ezüst lemezről
bámul felém egy ismert-ismeretlen,
sok kúsza, zöld, fehér és barna színfolt,
hosszan leomló haj zsíros vonalja,
két villogó szem harmatos derűje,
amely lobogva, mint két gyenge lámpa,
világosságot ád és fényt kiván.

Mi ez rejtély?…
Ó feleljetek!
Élesszetek tüzet a tárna öblén,
hol nappal-éjjel küszködöm magam,
s aranyt túrok körömmel, vas-pöröllyel
vagy húnyjon el a sápadt, vaksi fény,
mely a homályos űr ölén dereng.

Mi ez a rejtély s – ez a sejtelem?

Ím e világos, termő pillanatban –
a perc e végtelen kicsinyke részén;
ameddig tart egy röpke villanás –
reszketve, lázban égve ébredek fel
a színes és tapintható zavarból,
és látva-látok, a mélységbe látok,
s rémülve érzem, hogy az ős-titok,
az ősi rejtély, ősi sejtelem,
amit ennen-kezemmel érezek,
amit csodálva hallok en-fülemmel:
az én vagyok!

A "Lenau Gasse"-n

1

Itt senki sincs most… Lanyha őszi csöpp
áztatja a követ.
Az ünneplő tömeg
bámulja a sötét, esős időt.

Kezemben az ernyővel küszködöm,
keresve valakit,
ki újra lángra szit –
s nem látok át a vaksötét ködön.

Vergődöm a szorult sikátoron,
ki nyújt barát-kezet,
ki az, ki kivezet
e szürkeségből – mondd, szellem-rokon?

S elém lebegsz… De majd megfojt az ár,
a ház, a szürke kő.
S az ég, mint szemfedő
befed hideg, könnyes fodrába már…

2

Szegény poétám! Nem volt itt nyugalmad,
koromsötét volt néked ez a börtön.
Vágytál kiszállni rozzant alkatából,
s kemény falába ütköztél örökkön.

Az élvezetnek páriájaképpen
zörgő kocsik kormos mélyén pihegtél,
s üszkös szemekkel vágytál napvilágra,
mig a mezőn sikongott a hideg tél.

És csak futottál bőszen – önmagadtól,
vágyó szemed az Újvilágba révedt,
átvágtad a nagy óceán azúrját –
és ott se lelted azt az enyhe révet.

De az őrültségnek lángcsarnokán át
célodhoz értél, s ott ráhullt a béke,
a ciprusok mélységes mély nyugalma
az új Kolumbusnak kihűlt fejére…

Kérdések

Ha távozom a titkos másvilágba,
mit mondotok remegve majd nekem,
halvány körülállók, látván csodálva,
hogy elszivárog váló életem?

Rothadni dugtok egy ködös gödörbe,
sírtok, hogy a barátotok halott?
S míg fekszem ott, deszkák közé gyötörve,
lesz lelketek, hogy dáridózzatok?

S én, én az átkozott, majd hogy tekintem
őket, kik aztán is csak itt maradnak,
ha érezem, hogy szívem egyre halkabb?

Fellázadok-e szenvedéseimben,
vagy bámulok, amíg legyűr a vész,
mint a hajós, ki tűnő partra néz?…

Vészfék

Hajrá, ha bírsz! Hadd nyögjön lenn a pálya.
Hadd búgjon a síp, főjjön a kazán!
Hadd fogyjon a mozdonynak tűzi fája!
A gőzcsapot hagyd könnyedén s lazán!

Száguldj a tiltó lámpa vérjelébe,
rohanj s recsegjen a homok, kavics.
Tüzes kerékkel zúgj a cél elébe,
bár a kerék széjjelmorzsolna is.

Menj! Ám ha rád letipró csüggedés lép,
és ásitó unatkozás mered,
bátran szakítsd szét vért-lökő ered.

Bordád alatt vonaglón döng a vészfék,
vágd szét zsinegjét, nem lesz benne kár,
egy pillanat csak s a vonat megáll.

Üres erdőben

Üres narancserdőn merengve
járok, s a léptem hangja kong.
Sárgult levélraj vág szemembe,
vihar cibálja a vadont.

Magam vagyok s megyek tovább, csak
a fákon át az estbibor
borús közönnyel vet nehányat
hamvas, fakó rózsáiból.

S én csak megyek a kínkeresztre,
a vak homályba mélyedek
temetkező helyet keresve,
temetni álmot, életet.

Hajlonganak a néma, tar fák,
nő az avar és a homály,
mint hogyha vesztemet akarnák,
fönn hűs, ezüst köd szálldogál.

S én csendesen zokogni kezdek,
szorítgatom a fegyverem,
és áldom a nagy, méla estet,
mely rám suhan már nesztelen.

S avart söpör felém az árok,
szorít a csöndes pusztaság,
fölöttem egy nagy varju károg,
s gúnyolva szól: "Jó éjszakát!"

Plato olvasása közben

1

Való-e a világ körültem
vagy tán az álom a való,
s e napsugáros, kékes űrben
a durva hajsza a csaló?

Akkor tün el igaz világunk,
ha reggelenként ébredünk,
s akkor igaz valónkba látunk,
ha álmokat néz húnyt szemünk?

E vad tülekvés-e az élet,
vagy az csak egy álcás halál,
gyötrött valónk csak akkor éled,
ha silány rög porba száll?

Hol a hely, mely titkunkat ója,
az égben, az ó sírokon,
s az ember, e bolygó lakója
az éjjel, a földdel rokon?

2

Az élet oly csodás, tünékeny,
száll mint az omlatag homok,
felleg, derű jár fönn az égen,
az alkotást váltják romok.

Hajunk ma éjszin, mint a holló,
holnapra ősz, s a sors ledönt,
minden csodálatos, leomló,
mit hordoz hátán itt e föld.

Estente meghalunk az ágyba,
s reggelre már mások vagyunk.
Mind változunk zokogva, vágyva
és nem találjuk – önmagunk.

Ezer titok közt fázva, gyúlva
botlunk, bukunk mindannyian.
Mind látomány lenn, ami durva,
s a láthatatlan az, mi van.

Bölcsesség

Keblem vörös: ó megsebeztek!
Vért ont sajogva oldalam,
vergődöm a bánatba veszteg,
sötét szobába egymagam.

Lezárom ajkamat, velőm ég,
szenvedve, tűrve egyedül,
gúnyoljatok csak kába dőrék,
szivem szárnybontva fölrepül.

Nem háboritjátok meg álmom,
mert bú szüli legszebb dalom,
a sorscsapást rajongva áldom,
s a bánatot magasztalom.

Miért hajíttok, mért dobáltok,
reám nehéz, hegyes követ?
Hisz minden ádáz, bosszus átkot
ezer szelíd áldás követ.

És annyi átka nincs a gaznak,
mint mennyi áldásom nekem.
Nagy lelkem a jóságba gazdag,
és győz a törpe lelkeken.

Győzelem

Csak hagyjatok csatázni engem!
Győzelmemet rajongva zengem.
Mind győz, aki csatára száll.
Nem gyűri le bukás, halál.

Légváramat tündéri kedvvel
tünő homokra épitem fel,
ti hordjatok szivós sarat –
Az én honom áll s megmarad.

Sziklátok ing a harci zajban,
de az enyém megváltozatlan.
Hiába lőttök rá nyilat,
nem reszketek kudarc miatt.

Nem látta senki égi kincsem,
s sok azt hiszi, valóba nincsen,
és gyűjti a kincset hamar –
a díj azé, aki akar!

Nincsen veszély, mely összerontson,
a vérnyomon, a hullaroncson,
hol a remény, hit, kedv ledől –
én álmodom új lét felől.

S amíg a harcporondra gyász nyom,
és sárba hajlik büszke zászlóm,
és porba omlik mindenem,
én felkiáltok: – Győzelem!

A sírok vonaglanak

Ma itt vagyok. S tán messze, máshol,
nagy, ismeretlen földeken
énrólam álmodik egy ember,
vár, felzokog s hív szüntelen.

Talán szeret. Megérzi lelkem,
ha lopva jő az alkonyat,
s a tág, nagy ég kék tűkörében
sápadva látja arcomat.

A régi századok hatalma
gyakran legörnyeszt és leüt.
Bús, vézna árnyak légióit
látom rohanni mindenütt.

Tán messze, máshol a ködös múlt
zokog a szemfedő alatt,
késő reménnyel hí ölébe
és a sírok vonaglanak…

Szabadság

Ó óriási kéj szabad varázsa!
Lelkem szabad, mint egy bitang ladik,
bordáimat a hab törése rázza,
a víz felém hullámokat hajít.

Láncom lecsüng, utamba kósza szél jő,
a hab fehér tajtékot köp reám,
de mégis úszom én, dicső vezérlő,
s hátán visz a szolgám: – az óceán.

Keresztúton

1
Sürgöny

Tán most esik meg éppen… Borzalom.
Röpül a vészhír a kis szikra szárnyán.
Egy pillanat, s már száll, mint hogyha látnám
az éjbe rezgő vékony fonalon.

Vadul süvölt mérföldek tengerén,
felnyög az ismeretlen, éji róna,
s a szikra, mint a puskacső golyója,
szívembe forog, s fut, rohan felém.

Látom magam. Perc múlva fölkelek,
sápadtan a rezgő ajtóba rontok,
egy szó átszúrja majd a szívemet.

Köröttem zűrzavar, sötét csoportok,
az arcom elsötétül, szám fehér,
meredten állok. És a hír elér.

2
Holnap

Az utca árnyán gubbasztok. Derül.
Fagyos szelek zúgnak, vacogva félek,
s szeretném megragadni még az éjet,
de jő a holnap kérlelhetetlenül.

Vak sejtelem, hagymázos félelem
csap lázban égő, fájó homlokomra,
valami súgja, hogy még meghalok ma,
és futni vágyom bőszen, esztelen.

Kék szikra serked az ég peremén,
egy láthatatlan árnyék karja megkap,
jön a derűs ma, s meghalt már a tegnap.

Múl az idő, s csak állok tétlen én,
a fény a tájon nagy csíkokba szétfolyt
s a tarjagos ég arca csupa vérfolt.

Megállt az óra

Megállt az óra, és a mutató
halotti csöndben a hatosra néz.
Az óra áll, mindíg hat óra van.
Bármit teszel, az inga meg nem indul,
és a finom üveglemez alatt
oly szótlanul-nyugodt, mint a halott,
kit a koporsó ablakán tekintsz meg.

Az óra áll. És száll a pillanat,
eltűnnek a napok, múlik az év,
a század, ezred és az óra áll.
Az illanó idő szívdobbanása
remegve lüktet által a szobán,
s nincs semmi, semmi nesz, csak némaság.

A rémes éjfél csöndje sem ilyen.

Vár a kerék. S a rozzant szerkezetből,
a poshadó tétlenség börtönéből,
az öröklét nyugodt fuvalma megcsap.
Az óra áll, mindíg hat óra van.

A hídon

Húsz éves voltam és egy éjjel
tíz óra tájt, színház után
a nyári csillagokra nézve
haladtam által a Dunán,
köröttem minden oly csodás volt,
a híd, hegy tűzzáporba lángolt,
alant zokogtak a habok,
s egy téveteg hajó a vízben
hintázva ballagott.

És én megálltam álmodozva
a lüktető mélység felett,
fejem a hídkarfára nyomtam,
szájam sirástól reszketett.
Szellő bujálkodott a habbal,
beszélt a víz susogva, halkal,
titokzatos, bús volt az éj,
s a selymes és szagos víz árja
hullámos, tiszta, mély.

Ma is emlékezem az éjre,
üres vágyódással tele,
egy céltalan nap tompa éjén
bámultam a vizekre le.
Jöttek hajók zord lángtaréjjal,
hullám feszült fel, mint setét fal,
eltünt a hab, el a hajó,
sóhaj vonaglott a setétben:
a perc oly illanó.

S miért, miért nem? sirni kezdtem,
agyamba nyilalt, hogyha majd
egyszer letörve, elfakulva,
az aggkor nyugalomra hajt,
gondolok-e a titkos éjre,
s elém tünik-e majd igézve
e híd, e hab, e tűz-virág,
s az éj, amelyre a sugár szőtt
vörös lángpántlikát?

S hogy érzem akkor ezt az éjet?
megrogyva, búsan, társtalan?
S mint látom a híd-bolton álló
huszéves ifjut, enmagam?
Sirok, avagy csak ámulok tán
a könnyü perc hamar lefolytán?
Vagy tördelem eres kezem,
s a habzenére, lángözönre
nem is emlékezem?

Ki tudja… Mostan is gyakorta
úgy rémlik, mint egy költemény
az én sirásos, nyári éjem,
az én könnyes álom-regém.
Olyan, mint egy ezüstös álom,
mely ifjan hull a sírba le,
s ma sem tudom, hogy az az ifjú
Én voltam-e?…

Ábrándjaim, ti…

Ábrándjaim, ti lángoló rakéták,
repüljetek az éjszakába szét
és húzzatok fénysávot gyászmezén át!

Hisz oly sötét, kietlen így a lét,
és más világosság nem kell ma nékem –
Cikázzatok, mint hajdanába, rég.

A hír fagyos sugárát összetépem,
derítsd te föl, borongó éjszakám:
szétpattanó tűzbimbóm, fényes ékem!

Gyöngyös sugárzást ontsatok ma rám,
ragyogjatok, mint száz izzó csodás nap,
s szikrás korommal bukjatok alám.

Míg vázatok tünékeny lángolást ad,
csak álmodom, és nem törődöm én,
hogy ott hevertek majd a porba másnap…

Sötét az éj, de lángár gyúl fölém,
foszoljatok pompásan semmivé hát
a végtelen sötétség zord ölén,

Ábrándjaim, ti lángszinű rakéták!

A FEKETE ASSZONY

Lidércnyomás

Álmodtam ezt. Én egy sötét sarokban
láztól pihegve, csendesen,
szemem lehúnyva haldokoltam.

Rózsás tivornya volt. Csengett a víg dal,
és az én első kedvesem
találkozott a másodikkal.

Némák, fehérek voltak és meredtek,
vadul szorítottak kezet,
egymásba villant a szemük, s nevettek.

És haldokolva én is felnevettem
síró kacajjal, csüggeteg,
de erre elröpült a lelkem.

Víziók

Bús látományok, nagy, fehér nők
lengik körül az ágyamat,
s csiklandozó gyermekmosollyal
szemembe néznek bágyatag.

Csókolják ólomszínü arcom
ringatva elfáradt fejem,
lefektetnek mint egy halottat,
meredten és szerelmesen.

Hideg kezükkel simogatnak
e holt-fehér, nagy asszonyok,
néznek reám nyugodt szemekkel
s forró szemembe könny csorog.

A fekete asszonyhoz

1

Virágos arcú lányseregbe
búsan, lefátyolozva jársz,
feltűnsz, mint egy éjszínü lepke,
s megáll a tánc.

S könny hull vidám szemünkre újra,
ajkunkra ráfagy a kacaj,
s kitör szivünkből hörgve, zúgva
egy tompa jaj.

2

Te vagy az éjjel és az örvény,
a kárhozat és a mennyország,
mostan lesujtasz, porba lökvén,
majd felemelsz újból tehozzád.

Költészetem izzik terajtad
pokoli pompámban, setéten,
rubinpiros, parázsos ajkad,
mivel iszod éjjente vérem.

Ifjú szivem fehér világát
liliom-arcaidra loptad
s szén-fürtödön borongva száll át
éjféle néma bánatomnak.

Most félve, kérve száll tehozzád
síró szavával e szelíd dal…
Verd lelkem bús aranykobozzát
hajlékony, forró ujjaiddal.

3

A zöldselyem diványon ültél,
ahogy szobádba bevetődtem,
langyos tavasz volt ott – kivül tél –
rózsás parázs égett előttem.

Mint egy viharcsapott verébfi
omoltam a te lábaidhoz,
mert tudtam, a te szíved érti
költőszivem, s sebére írt hoz.

Melengető, égő öledben
aléltan, álmosan zokogtam,
kigyúlt a képem, lángra keltem,
s könnyezve hallgattál te ottan.

S elmondtam, ó rejtélyes asszony,
mit szenvedtem titkon miattad,
s bozontos főm és lázas arcom
aztán sokáig símogattad.

4

Ez a búcsúzás éjszakája!
A szél cibálja ablakunkat,
a hó fehér csomókba hullik,
a lámpalángok mind kihúnynak.

A mi tüzünk is hamvadoz már,
szád is hideg és hallgatag ma,
s fakó, sötét, mint a kialvó
kráter tüzes, lángfüstös ajka.

Légy áldva a csókért, a kínért,
légy áldva, hogy lelkem gyötörted,
te sápatag, gonosz cherubja
a szenvedésnek és gyönyörnek.

Most menni kell. Nyujtsd csókra ajkad.
Hadd öljem a kínt mind reája.
Ó fojts meg, ölj meg, semmisíts meg…
Ez a búcsúzás éjszakája.

Éjfélkor

Fülembe cseng egy kábító, komor szó,
csillagtalan, homályos éjidőn.
Agyam szorít, mint egy fehér koporsó,
vérem kavarg habozva, rémítőn.

Égő szememmel a magasba nézek,
görcsös gomolyba hullámzik velőm,
és érzem, álmodom csak az egészet,
azt is, hogy itt nyögök most szenvedőn.

Fejem, mint egy halott tagját fogom,
tapintom a szám, ajkam, homlokom,
s mint vészharang ver dobbanó szivem.

Gyertyát gyujtok, s szobám sötétjiben
kacagva, sírva ködgomolyba tűnő
vészfellegen ül egy bús, kékszemű nő.

Szeptemberben

1

Midőn utolszor voltam a szobádba,
hideg, fagyos volt az arcod, kezed,
az asztalon égett a kézi lámpa
halványan, reszketeg.

Künn háborogva zúgott a setét ősz,
bús titkokat beszéltek mind a fák,
te mosolyogva mondtad: újra vért köpsz,
s már várod a halált.

Kályhád kihűlt. Fáztunk. Én tűzre tettem.
Hullott a könnyem, s bámultál reám,
majd megcsókoltál a halotti csendben,
mint egy szelíd leány.

2

Beteg vagy. A szemed sötétzöld,
mint az álmatlan, őszi tenger.
Csend van, vihar lesz s gőgös ajkad
még szólni sem mer.

Vágy lázadoz tüzes eredben,
sorvasztja a húsod s a csontod,
nehéz hajad sötét palástját
lassan kibontod.

Napsárga szoknyád büszke tested
márványvonalját zúgva mossa,
s rám hullsz pihegve, mint egy érett,
nagy tearózsa…

3

És vége lett a drága napnak…
Az alkonyi, szines szivárvány
égett az ablakok üvegjén,
s köd szállt a szélnek röpke szárnyán.

Homály repült a zöld szalonba,
s én andalogva készülődtem,
a lámpaláng táncolt a széltől,
s felsercegett az esti ködben.

Általkaroltál vaskaroddal
s rimánkodó gyermekszeszéllyel
panaszkodtál, hogy a fejed fáj,
és félsz, ha jő a rémes éjjel.

S ahogy habozva ingadoztam,
felém nyujtottad csendbe, halkan,
az ajkad, vérvörös virágom…
leszállt az éj, s én ott maradtam.

4

Forró az ágyam, künn az éj sötét,
az égen álmosan hunyorg a csillag,
fénnyel himezve borzongó ködét.

A fényre várok, mely tán búmra írt ad,
hogy újra majd találkozom veled,
s te lángot adsz én koldus álmaimnak,

már látom is hajlott, dacos fejed,
bűvös közelléted már most is érzem:
te jössz s egymásba villan réveteg

négy, szétfeszült, álmatlan és sötét szem.

5

Éjfél lesz, ájultan pihen a föld
és álma édes, álma mély,
a dolgos ember párnájára dőlt,
sötét az éj.

De én nem alszom, lázba küszködöm
s fönn látok két tüzes szemet,
mely tágra nyílva a sötét ködön
reám mered.

Egy átok

Míg én zokogva elrobogtam,
ti engemet megátkozátok.
S most a szivemre kő gyanánt hull
egy átok.

Romlott szivem vérével én most
sötétre festem a világot,
és húzva húz vadul felétek
egy átok.

Fulladva és lihegve hordom,
reám kacagnak a leányok,
s átok ragyog égő szemükben –
egy átok.

S sír felé húz e nehéz kő,
mindent örök borúba látok,
él egy leány, és vár reám, mint
egy átok.

Sokszor hörögve ágyra dőlök,
mikor elhagynak a barátok,
s belésüvítem a sötétbe:
Ó átok!

Utolsó versek

1

Ki vagy te? Gyakran felsikoltok,
hogy lángra gyullaszt tűzöled,
s érzem, nem voltam sohse boldog
s mi hozzád fűz, csak gyűlölet.

Sötét szépségeddel kegyetlen
szétűzted édes álmomat,
s nem bánod azt, hogy otthon engem
egy árva, szent asszony sirat.

Ki vagy fiúrabló lidérc te,
ki mint egy lázas látomány
jelensz meg fényesen, igézve,
a lámpafényes, bús szobán?

Ki vagy, ki sohse fogysz ki csókból,
kin nem fog átok, néma vád,
te, akit minden férfi csókol
s átkoznak a félő anyák?

2

Halott asszony az én szerelmem,
aki nem érez és nem él,
s meredt, fehér, szederjes arcán
lebeg a hosszú szemfedél.

Magas, sötétlő sírban alszik,
s azt sem tudom, hogy merre, hol,
éjjente, érzem, sírja terhét
feldobja és hűs könnye foly.

Ekkor kitárja gyenge karját,
vár, hí, mint a szerelmesek,
de akkor lesz menyasszonyom csak,
ha majd én is halott leszek.

3

Nyomomban a fekete asszony,
a vérivó, halvány, szelíd,
ki szép szavával ront meg itt
és csókkal öl meg játszi harcon…

Nyomomban a fekete asszony
s ha szenvedek bús éjjelen
néz, nem könnyez mégsem velem
s letépi párnám, hogyha alszom…

Nyomomban a fekete asszony
és vándorútamon követ,
hol elhagy a sivár tömeg
s véresre marja lázas arcom…

4

Sirasd meg árva, ifju életem!
Nézd, elfogyott mind a rakétám,
egykor enyém volt a nagy végtelen
s most porba roskadok le némán.

Sirasd szegény, ifjú barátodat,
hogy ráütött a szörnyü démon,
eltört a tollam, lángom is lohad,
te vagy dicsőségem s a célom.

Dacos fejem lehull, a szív
örvénye von vadul ragadva.
Megfojtanak parázsló csókjaid
és eltemetsz sötét hajadba.

5

A végtelen nagy éjszakába mégysz,
midőn a lámpák fényük gyéren adják,
te ellesed az alvók gondolatját,
mitől nehéz lesz a szív és az ész;
bolygasz magadba, társaid az árnyak
s reggelre arcod krétaszinü, sápadt,
örvénybe ránt le a sok bús titok,
mi mákonyával már elbóditott;
setét sikátoron befutsz a ködbe,
hol legnagyobb a fojtó némaság,
s kitárva gyenge karjaid, hörögve
átöleled a téli éjszakát.

6

Még mostan is szeretlek,
de úgy, mint egy halottat.
Kihamvadt gyenge lelked
álomba néha von csak.

És hidd, te is szeretsz még
én egykori szerelmem,
s meggyújtod régi emlék
sírmécsit a szivedben.

Nézünk egymásra még mi,
de ajkaink dadognak…
Mit is lehet beszélni
két ily hideg halottnak?

7

A szél a drótot tépte, rázta,
pelyhek szitáltak a homályban,
halk és fehér volt ama éjfél,
hogy tőle szívszorongva váltam.

Mozgó, sötét mélységek öble
nyelt el, amint tovább haladtam
s ő nézte halvány lámpafénynél,
mint tűntem el a hóviharban.

Pokol felé

Fantazmagória

Nászút

Nászútra viszlek, édes, drága szívem,
szálljunk be, prüszköl a tüzes vasút.
Ne félj, ne félj, borúlj reám szelíden,
így tán nem fáj úgy e borzalmas út.

Egy harmadosztályú kupéba szállunk,
az éjszakán kénlánggal enyhitünk,
ónszín az arcunk és fakó a szájunk,
a vasutas lecsípteti szivünk.

Megyünk, megyünk már a pokol felé,
nagy háztetőkre, tengerek elé,
a horpadt mozdony száguldozva pompáz.

A vastányérra sírlámpát csapott
és a kazánnál fogja a csapot
s parancsolóan áll egy szörnyü csontváz.

Úton

Tovább, tovább! De hallga csak, mi ez?
Ájult sóhaj, fuldokló suttogás,
halk síri nesz…

Ne nézz ki az árnyfödte ablakon!
Künn részegen táncol a megbomolt
sok szélmalom.

A szürke réten ciripel a tücsök,
a bús mezők az égre lehelik
nehéz tüzök.

Valami űz, egyszerre tűz lep el,
ma a dühöngő, fellázadt pokol
még ünnepel.

Manók kisérnek a sötét utig,
leányszobád holt álma integet
és búcsuzik.

Hajadban egy fekete liliom…
Parázna éjek bíbor lángja ég
künn a sikon.

Az ünnep előtt

Már itt vagyunk. Ez a pokol-torok.
E szürke tájon minden oly beteg,
a liliomok sárba fekszenek,
lenn lámpafényes éjjel háborog.

Fehérlő fátyolod nekem adod,
halkul a bús, süket mozdonyzörej
s ím vaskarokkal, égve átölel
fantasztikus, szomorú lovagod.

Lenn

Menjünk le már, menjünk le a pokolba,
szél zúg, pogány nótát imádkozom.
A kékülő ég lámpáit kioltja,
borfolt, hamu van a dúlt abroszon.

Menjünk le, ott van az út a pokolhoz;
hűvösszagú és vaksi pinceszád,
utánam jössz, ajkad hiába morcos,
lávát lehell reám picinyke szád.

A szűk uton, a szűk uton előre!
Nedves, sötétlő, szalmás, csorba kőre
királyi trónt gyönyörrel ágyazok.

Megtört szivek trónussá halmozódnak
s a kárhozott, fulladt dorbézolóknak
kékszínü fénnyel égnek majd azok.

Egy leányról

Szelíd, okos lány volt. Kevélyen, árván
panasztalanul járkált mindenütt,
s a hófehér párnákon úgy feküdt,
mint Vénusz oltárán a gyenge bárány.

Hogy átkaroltam s ő hűsen mosolygva
szemembe nézett, haloványra vált
s virágtivornyában, gyönyörsikolyba
szelíden emlegette a halált.

És elzokogta csendesen szegényke,
min halt meg az ő gazdag vőlegénye
s ő is fehér, bús lett, mint egy halott.

Sírtunk… S a láz tüzében láttam ott
amint a szétdúlt, forró ágy felett
Mors s Ámor hallgatag fogott kezet.

Fehér leányok

1

Olyan vagy, mint egy álom-angyal,
halványszinű, ezüst nyakaddal.
Szavad, minthogyha hegedűből
zokogna fájón, sírva bűvöl.

Nagy bűnök alkonyán jelensz meg
habtestü, szűzi, gyenge gyermek,
s te szent, te bűntelen, te boldog,
szivembe felrázod a poklot.

2

Ó mint szeretnélek téged szeretni,
örjöngve hívni lázas éjszakán,
fátylas szemed bágyadtságába nézni,
míg ránkborul a csókos, halk magány.

Egy más világ hűs rózsáit csodálom
virágos, ifju, tiszta arcodon
s fogam csikorgatom, hogy nem szeretlek
s a fagyban a lángokról álmodom.

3

Téged kereslek, rózsakeblü lányka,
halvány nyakaddal, kék gyermekszemeddel,
ki, hogyha megjelensz vad álmaimban,
zokogva és riadva rettenek fel.

Téged kereslek, titkoslelkü gyermek,
ki szembe ülsz le a vonatba s akkor,
midőn remegve sejtem, hogy szeretlek,
leszállsz a vágtató vonatról…

PASZTELLEK

Téli alkony

Aranylanak a halvány ablakok…
Küzd a sugár a hamvazó sötéttel,
fönn a tetőn sok vén kémény pöfékel,
a hósík messze selymesen ragyog.

Beszélget a kályhánál a család,
a téli alkony nesztelen leszállott.
Mint áldozásra készülő leányok,
csipkés ruhába állanak a fák.

A hazatérő félve, csöndesen lép,
retteg zavarni az út szűzi csendjét,
az ébredő nesz álmos, elhaló.

S az ónszin égből, a halk éjszakában
táncolva, zengve és zenélve lágyan,
fehér rózsákként hull alá a hó.

Néma vidéki ház

Napfényben égnek a fehér falak,
S mégis jeges, halottas, téli gyász van
az elhagyott, magányos úriházban.
Kikerüli az utas hallgatag.

Távol fürdőhelyen mulat az úr,
a zárt szobákba bíboros homály ég,
a billentyűsoron bámul az árnyék,
a zongorán áll egy Chopin-mazúr.

A kéményekből füst nem göngyölög,
szundítnak a kutyák a fák mögött,
sejtelmesen susognak a sötét fák.

És senki sem tud a ház asszonyáról,
hogy él-e, vagy pihen sírjába távol?
A zord cselédek kérdésedre némák.

Találkozó

Kihűlt az égbolt és leszállt az éjjel.
A kert alélva, csendesen susog,
ébrednek a virágok szerteszéjjel,
bólonganak a méla ciprusok.

Én is kinézek, lámpámat kioltva,
már nem piros az égnek széle sem.
Sóhajtozó rezgés kel a fasorba:
jön csillagos, sötét szerelmesem.

Az én arám a méla éjszaka…
Oly lopva surran, úgy susog szava,
mert ő is a nap árva számüzöttje.

Lábújjhegyen várom, s keblére dőlve
átfogjuk egymást csendben, én meg ő,
mint két hűséges, régi szerető.

Tűz

Akkor, mikor mindenki ágyba tér,
s elcsendesül a lármás utca, tér,
őrült zsivajjal, nyargalászva, furcsán
rohan tovább az alvó, éji utcán
a tűzkocsi, a vágtató fogat.

Dagadt nyakakkal fújnak a lovak.

Riad az ember, reszket és előjön,
és szívdobogva néz ki a redőkön.
"Tűz van!" kiáltja mindegyik torok,
és a kifejlő gombolyag forog,
sodrott kötél, szivattyu, csáklya, balta
dereng a fáklyafényes zűrzavarba.
A vészre szánt, csákós, nyakas alak
égő szemével a homályba hat,
és szíve társiéval összedobban
egy reszkető és kéjes borzalomban,
s rémlik szemüknek a sötét borúbol:
a láng, a már füstfogta drága bútor,
a nő, ki tördeli fehér kezét,
a rémülő kiáltás szerteszét,
s létráramászás megfeszült inakkal…
Az üldözött ló vad haragba nyargal,
fehér fogával a zablát harapja,
bősz orrlyukát dagasztja tűz-haragja,
s amíg a kürthang a tájat bejárja,
miként az éj sikongó vészmadárja,
a nagy, habos ló hörgő kéjet érez,

a lángvihartól az ég alja véres.

A kőkockákon gyorsan elrohannak,
de még soká hangzik visszhangja annak.
Az ember áll ott, álmosan tekintve,
a könnyü szélbe megleng vékony inge,
aztán remegve hült ágyába készül,
és álmodik a tűzrül, a lidércrül.

Empire-szoba

A hófehér szobán mécsfény lobog,