Carmen Mola

A BÍBOR HÁLOZAT

A mű eredeti címe

La red púrpura

La red púrpura © 2019, Carmen Mola

Translated from the original edition of Penguin Random House
Grupo Editorial S. A. U., Barcelona, 2019
This edition has been published through the agreement

with Hanska Literary & Film Agency, Barcelona, Spain

Hungarian translation © Tolvaj Zoltán

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TOLVAJ ZOLTÁN

A borítót és a kötetet

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978-963-452-852-4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A nő a kocsiban vár, a gondolatait teljesen elterelve a karácsony éjjelétől. Az elején úgy gondolta, a rádió majd elszórakoztatja, aztán rájött, hogy képtelen elviselni a bemondók kötelező lelkesedését, ahogy mindenáron örömöt és boldogságot akarnak sugározni a hallgatók felé. Ráadásul a rádióreklámok, amelyek eleve elviselhetetlenek, ezeken a naptári napokon még bosszantóbbak. Úgy érzi, ha meghall még egy karácsonyi dalocskát, nyomban felvágja az ereit. Nincs túlságosan ünnepi hangulatban, ezért inkább kikapcsolja a rádiót.

Rápillant a karórájára. Későre jár, a várakozás tovább tart annál, mint gondolta volna. Olyan álmos, hogy teljesen kábulatba ejti a forgalom, a város neonfényei és az utcán hömpölygő embertömeg. Kiszáll a kocsiból, hogy kinyújtóztassa a végtagjait, de olyan hideg van, hogy a füleit és az orrát egyből megcsípi a decemberi, fagyos hideg. Elsétál a Mercado de San Miguelig, majd a calle de Ciudad Rodrigón át kijut a plaza Mayorra. Ebben a tumultusban lehetetlenség szemmel tartani azt a férfit, akit követnie kell.

Amikor visszatér az autójához, két járőr épp felírja a kocsi rendszámát. Gyorsan közbelép, és hevesen magyarázni kezdi, hogy a férje épp karácsonyfát vásárol a piacon, csak egy perc, mindjárt jön, és eltűnnek onnan. Szerencséje van, mert a bírság még nem került fel a felhőbe, és a noteszes rendőr csak figyelmezteti, hogy keressen szabályos parkolóhelyet. Hiábavaló lenne tovább magyarázkodnia, hogy azok már mind beteltek, jobbnak látja gyorsan beszállni a kocsiba, amíg a zsaruk ilyen jóindulatúak, és tenni egy kört, hátha addigra eltűnnek, és akkor ő szépen megáll ugyanazon az utcasarkon. A kocsi a két kerekével a járdára felhajtva már nem fogja akadályozni a forgalmat, habár a sáv eléggé keskeny.

A várakozás ettől fogva egyre idegőrlőbbé válik. Ha a zsaruk visszatérnek, onnantól már nincs kiút, biztosan megbüntetik, és ő nem szeretné magára felhívni a figyelmet, és azt sem, hogy felírják az autó rendszámát.

Elhalad mellette egy csapat zajos turista narancssárga parókában. Mögöttük feltűnik az embere, Dimas, aki egy öt-hat év körüli gyermeket kísér karon fogva. A nő elindul utánuk a kocsival. Feltör belőle a szomorúság, amint látja, hogy a kisfiú pont úgy beszélget Dimasszal, mintha az a valódi édesapja lenne. Mindketten vidáman mosolyognak. Elkapja a beszélgetés utolsó mondatát, miközben a férfi kinyitja a kocsi ajtaját, és a gyermekkel együtt beszáll a nő mögé a hátsó ülésre. „Nyugi, elviszünk az édesanyádhoz, ne aggódj!”

Dimas éneklő hanglejtése, ahogy általában a gyerekekkel beszél, a saját szájából mindig elég hamisan és baljósan hangzik. Ezt követően a nő felé fordulva elkiáltja magát:

– Indulhatunk! Mi a francra vársz?

A hangsúly változása kizárólag a gyermeket lepi meg. Bizalma egy pillanat alatt ijedtséggé alakul át. Az autó beáll a calle Mayoron lévő sorba Bailén irányába, de a nagy forgalom miatt csak lépésben tudnak haladni. A gyermek kiabálni kezd. Azt kérdezi, hol az anyja, miközben addigra minden kétséget kizáróan rájön, hogy a férfi kedvessége színlelt volt, és csak arra szolgált, hogy foglyul ejtse. A férfi elereszt egy pofont, és a sírás abbamarad. Csak a halk hüppögés hallatszik a csendes utastérben. A nő vet egy pillantást a gyermek arcára a visszapillantó tükörből.

– Hogy hívnak?

– Lucas – válaszol a fiú halk, reszkető hangon.

1. fejezet

A képernyőn feltűnik egy szinte teljesen üres és lelketlen helyiség. Csak egy szék áll a közepén, és a durva téglafalon van egy nagy monitor. Semmi jel nem árulkodik arról, hogy hamarosan mi fog történni itt, de szép lassan egyre több, közel száz számítógépről fognak erre a helyiségre csatlakozni, csupa olyan felhasználó, akik távolról sem ismerik egymást, mégis mind ugyanazt az előadást fogják áhítattal bámulni. A többség Spanyolországból csatlakozik, de akadnak páran, akik Portugáliából, Mexikóból és Brazíliából. A többségük harmincöt és ötven év közötti férfi, de van közöttük nő és nyugdíjas, sőt egy kiskorú felhasználó is. Mindannyian befizették a tőlük igényelt hatezer eurós összeget, természetesen bitcoin formájában, hogy semmi nyoma ne maradjon a rejtett tranzakciónak.

A téglafalon lógó monitor hirtelen bekapcsol, és egy futballpálya zöld gyepe tűnik fel rajta. A játékosok a pálya szélén várják, hogy befussanak a küzdőtérre, a kamera külön-külön rájuk fókuszál, ahogy a nevüket végigpörgetik. A Bajnokok Ligája egyik csoportmérkőzését látjuk, amelyben a Szpartak Moszkva fog pályára lépni a Real Madrid ellen.

De a csatlakozó felhasználókat nem a focimeccs érdekli. Ezekkel a képekkel a szervezők azt bizonyítják, hogy az esemény nem felvételről zajlik. Nagyon fontos, hogy az összes résztvevő tudja, hogy amit látnak, az direktben, végig élőben zajlik, hiszen ezért is fizettek érte ekkora összeget.

A focisták bevonulnak, mindegyikük egy kisfiút vagy egy kislányt vezet a kezénél fogva egészen a pálya közepére. Üdvözlik egymást, meghallgatják a himnuszt, kisorsolják, ki választ térfelet. Aztán elindul a mérkőzés…

A kezdő sípszó után a labda játékba kerül, de a valódi előadás még nem kezdődött el. A szoba virtuális közönsége ugyanis azért fizetett, hogy a saját szemükkel nézzék végig egy fiatal nő borzalmas halálát.

– Megvan!

Mariajo kiáltása megtöri a csendet a Speciális Esetelemző Egység főhadiszállásán. A többiek már két hónapja vártak erre a diadalmas kiáltásra.

– Biztos vagy benne? – kérdez vissza Orduño.

– Teljes mértékben. Az IP-cím, amit megfigyelés alatt tartottunk, csatlakozott az eseményhez, amely este negyed tízkor kezdődik, tehát van még negyedóránk. Menj, szólj a többieknek, mielőtt még egyszer ellenőrzöm!

Az operatív ügynök már hetek óta várja, hogy a SEE hatvan fölötti hekkere végre kiossza neki a fenti parancsot. Ettől a pillanattól kezdve mindenki tudni fogja, mi a dolga: Elena Blanco és Mariajo az akciócsoport támogatásával kiszállnak a helyszínre, ahol az általuk felfedezett IP-hez tartozó számítógép található. Zárate, Orduño és Chesca ezalatt az Országos Rendőrség támaszpontján várják a további utasításokat, Buendía pedig a SEE műveleti központjában marad, hogy szükség esetén bármelyik helyszínre gyorsan ki tudjon menni.

– Felhívod Záratét?

– Hívd inkább te… Én beszélek Elenával. – Chesca még nem békélt meg a csapat legújabb tagjával, továbbra is rühelli Záratét.

Mariajo szélsebesen gépel. Senki se tudja, mit csinál valójában, csak azt, hogy végre nyomon van, és addig nem nyugszik, míg rá nem jön, hogy ki áll a dolgok hátterében.

– Mekkora szemétládák… – zsörtölődik hangosan. – Ahogy ők nevezik, a mai „előadás” tárgya egy élőben közvetített haláleset.

– Meg tudjuk előzni őket valahogy?

– Meg kell próbálnunk… Feltéve, ha sikerül megtalálnom a helyszínt.

Elena a focimeccsek napján különösen szeret beugrani a calle Huertason található Cheers bárba, mivel az ottani képernyőkön sose közvetítenek focit, csupán a karaokét kísérő kissé ciki, feliratos videókat, amelyek alapján a törzsvendégek elénekelhetik a kedvenc nótájukat.

– Ma nem énekelsz Minát, Elena?

– Ma nem. Néha kell egy kis változatosság. Adriano Celentanóhoz több kedvem van. Főleg a Pregherò című olasz nótához.

Miután a színpadon lévő lány elénekli Jeanette Soy Rebelde című számát, egyből Elena következik. Átszellemülten fog neki a dalnak…

– Pregherò, per te, che hai la notte nel cuor e se tu lo vorrai, crederai.{1}

A képernyőn futó mondatokat sose nézi, hiszen kívülről tudja a szöveget.

De a háttérben még Celentano slágere szól, amikor megrezzen a mobilja.

– A Rivasban? Oké, tökéletes, mindjárt indulok oda. Igyekszem veletek egyszerre érkezni. Mindenki tudja a feladatát?

Elena lemond a soráról a karaokebárban. Egy másik törzsvendég, Carlos ezt egyáltalán nem bánja, és beugrik helyette elénekelni Celentano szomorú refrénjét: „Imádkozni fogok érted, mert a szíved koromsötét, akár az éj…”

A képernyőn felbukkanó fiatal lány a szék mellett áll. Zavartnak tűnik, holott a nézők tudják, hogy nem kábították el. Nem az a cél, hogy csökkentsék a fájdalmait, sőt, minél nagyobb szenvedésen megy majd keresztül, annál sikeresebb lesz az előadás. Ha nem érezne fájdalmat, értelmét veszítené a show, és az egész olyan lenne, mint egy steril orvosi beavatkozás. És ugyan ki akarna ekkora összeget fizetni azért, hogy végignézzen egy sima műtétet? A felhasználók arra tették fel a pénzüket, hogy tömény szenvedést lássanak, és halált.

Mindannyian azért vannak ott, még ha csak virtuálisan is, azért vették a fáradságot és vállalták a veszélyt, hogy kapcsolatba lépjenek a Bíbor Hálózattal, és leperkálták egy teljes gépkocsi árát bitcoinban, majd sóvárogva kivárták, hogy megérkezzen a titkos üzenet, amelyben az előadás pontos napját, óráját, illetve a titkos kapcsolódási linket megadják nekik, mert megbíznak a ceremóniamesterben, Dimasban. Őt azonban a nézők sose látták még személyesen. Az arcát mindig egy maszk fedi. Olyan, mint a mexikói pankrátoroké. Azonban jól ismerik a sebészien precíz mozdulatait, akárcsak a háttérben futó közvetítésen felbukkanó futballjátékosokét. Ismerik Dimas pontos beosztását és a pályán való mozgását. Pont úgy rajonganak érte, mint a focidrukkerek Messiért és Cristiano Ronaldóért. A nézők egyike-másika azt hiszi, hogy akár az utcán is felismerné Dimast a jellegzetes járása alapján.

A szoba közepén álló lány fiatal, nagyon fiatal. Talán már nagykorú, de legfeljebb csak pár hete tölthette be a tizennyolcat. Fekete haja van, és a rémülettől elkerekedett, nagy, riadt szeme. A külseje alapján lehet, hogy spanyol, amit a közönség a legtöbbre tartana, főleg, ha előkelő úrilány, akit aranykalickában neveltek, de az is lehet, hogy a lány marokkói. Valaki, akinek a hangja nem hallatszik át a közvetítésen, parancsokat osztogat neki. A lány leül a székre. Riadtan körbenéz. Látszik rajta, hogy halvány gőze sincs róla, mi fog vele történni. Hogy olyan borzalmas kínt fog átélni hamarosan, amiről nem is sejtette, hogy létezik, és hogy egy emberi lényt egyáltalán sújthatnak ilyennel.

2. fejezet

Azt mondják, hogy Rivas-Vaciamadrid – a nevével ellentétben{2} – az egyik legmagasabb életszínvonallal büszkélkedő városrész Madrid vonzáskörzetén belül, sőt a hetedik leggazdagabb környék egész Spanyolországban, és hátulról a negyedik, ami a szegénységi mutatókat illeti. Vagyis egy kész paradicsom, ahol nincsenek számottevő problémák. A különféle negyedeiben lakások és sorházak találhatók, amelyekben fiatal, feltörekvő vállalkozók élnek a családjukkal. A környék tele van sportközpontokkal és egyéb létesítményekkel, amelyek számos kulturális és szabadidős tevékenységnek adnak otthont. Az élet Rivasban színvonalas és kellemes, az önállóan fenntartható, autonóm külváros tökéletes példája, ahol bőven megéri az embernek felnevelni a gyermekeit. Ezért is akart Alberto mindenáron ezen a környéken otthont teremteni, habár az elején nehezen nyögték ki a jelzálogot a kertkapcsolatos, medencével ellátott sorházra. De a Robles család helyzete szép lassan egyenesbe jött, és most már büszke tagjai a szomszédságnak a vadiúj Lexusukkal a ház előtt, és boldogok, amiért a lehető legtöbbet hozták ki a számukra adódott lehetőségekből.

Habár hivatalosan egy hét múlva véget ér, még mindig tombol a nyár, egész nap dögmeleg volt, így Sandrát alig lehet kiráncigálni a medencéből. Csak némi büntetés és szigor felvillantásakor hallgat a szülői szóra.

– Most azonnal kijössz, vagy leeresztem a medencét, és nem fogsz pancsolni többé! – kiabál az apja a medence partjáról.

– Nem szabad leereszteni! Kánikulában tilos pazarolni a vizet! – gúnyolja ki az apját a tudálékos Sandra.

– Akkor mindjárt kiiszom az egészet, és úgy egyetlen csepp sem vész kárba!

Sandra kacagni kezd. Ez az egyetlen módja annak, hogy az apja engedelmességre bírja. Alberto törülközővel várja a parton, gyorsan belecsavarja a lány sudár testét, majd az ölébe kapja, és becipeli a lakásba. Mindketten azon a képtelenségen nevetgélnek, ahogy az apa kiissza a medencéből az összes vizet. Bent Soledad épp elkészült a vacsorával.

– Hát ti meg min kuncogtok?

– Csak apu marhaságain… Mi lesz ma vacsira, anyu?

– Paradicsomleves krokettel.

Alberto nem érti, a lánya miért kérdezősködik, hiszen hetente kétszer-háromszor mindig ugyanazt vacsorázzák: dobozos paradicsomlevest és mirelit krokettet. Se ő, se a felesége nem szeret főzni, Sandra pedig mindenfajta hiszti nélkül megeszi ezt az étket, ellentétben azzal, amikor nagy ritkán megpróbálnak valami egészséges dolgot letenni elé, gondol vissza Alberto a kudarcba fulladt brokkolikísérletekre. Az ő anyja bezzeg sose rakott volna elé mirelit krokettet kis korában, legfeljebb nagyon kis mennyiségben.

– Daniel nem jön le és vacsorázik velünk?

– Azt mondja, hogy még tanul…

– Tanul? Lefogadom, hogy ha most felmegyek, és benyitok a szobájába, akkor azt fogom látni, hogy megint azzal az átkozott öldöklős játékkal játszik a számítógépén.

– Ne átkozódj a gyerek előtt, Alberto! És ülj le enni, mert kihűl a leves.

Alberto leül a tévé elé, amely le van halkítva. A Real nulla-nullára áll a Szpartakkal szemben. Az oroszoknak akad egy gólhelyzetük, de valami csoda folytán kihagyják.

– A focit fogod bámulni egész este?

– De hiszen le van halkítva, kedvesem.

Sandra ma valószínűleg elég éhes, mert a medencében pancsolástól mindig megjön az étvágya. Végre nyugodtan fognak vacsorázni, míg Alberto nézi a lehalkított meccset.

– Ugye nem felejtetted el, hogy vasárnap az anyámnál ebédelünk?

– Szerintem viszont az lesz az utolsó szép, nyári nap. Anyádat áttehetnénk a következő hétvégére, hogy Sandra hadd élvezze ki még egy kicsit a jó időt és a medencét…

– Így van, anya! Nem hagyhatjuk ki az utolsó medencés napot! – örvendezik a kislány.

Soledadnak nem marad ideje válaszolni. Mielőtt meg tudna szólalni, a bejárati ajtó felől egy tompa dörrenés hallatszik, és a nyitott ajtón át elkezd beáramlani a lágy huzat, majd egy sereg rendőr özönlik be a lakásba. Alberto és Soledad eddig csak a tévében látták a spanyol Különleges Műveleti Egység, vagyis a KME tagjait akció közben. A csapat nyomában egy negyvenöt év körüli nő sétál be kényelmesen a lakásba. Nem visel sem egyenruhát, sem fegyvert.

– Mindenki maradjon a helyén! Hol találjuk a számítógépet?

– Milyen számítógépet? – kérdez vissza riadtan Soledad. – Több számítógép is van a háznál!

– Daniel a szobájában van. – Bár a kis Sandra még csak kilencéves, ő az egyetlen, aki egyből rájön, hogy a Speciális Esetelemző Egység mit keres.

Amint észleli a lenti zajt, Daniel egyből tudja, hogy érte jöttek. Gyorsan ki kellene húznia a számítógépet a konnektorból, de képtelen rá, annyira megbabonázta a képernyőjén zajló előadás. Mindössze tíz perc leforgása alatt Dimas bebizonyította, hogy a kínzás nagymestere, egy valódi művész. Amint feltűnt a színen, az első dolga az volt, hogy a kegyelemért könyörgő lányt olyan erősen hasba vágta, hogy az menten összegörnyedt levegő után kapkodva. Ezután elkezdte letépkedni a ruháit. A lány folyamatosan sírt, és nem értett semmit, de annyit már valószínűleg felfogott, hogy ez az éjszaka rendkívül hosszú és küzdelmes lesz a számára.

Daniel hallja a lépcsőn felfelé tartó rendőrbakancsok kopogását, de nem tudja eldönteni, hogy mit csináljon: kimenjen eléjük a folyosóra, kiugorjon az ablakon, vagy feküdjön le az ágyra egy könyvvel a kezében, mintha nem is történt volna semmi. Végül csak annyit tesz, hogy kikapcsolja a monitort egy másodperccel azelőtt, hogy a rohamrendőrök rátörik az ajtót, és egy erős lökéssel leteperik az ágyra. Mögöttük két nő lép be a szobába. Az idősebb rögtön leül a számítógép elé, és elkezd precízen matatni a klaviatúrán. Daniel látja, hogy valamilyen készüléket csatlakoztat az egyik USB-bemenetre, majd bekapcsolja a monitort. Legyőzi a belső rettegését, és a nő válla fölött átpillantva igyekszik figyelni az eseményeket.

A borzalmas képsorok betöltik a teljes képernyőt. Dimas és a lány már nincsenek egymagukban. Csatlakozott hozzájuk egy második férfi, símaszkban, az egyik karján egy fémprotézist visel. A lány arca már alig felismerhető a vértől.

– Hogyan vagy képes végignézni ezt? – kérdezi a középkorú nő, akinek a hangjában Daniel inkább értetlenséget érzékel az undor helyett.

– Jaj, ugyan már! – próbál védekezni Daniel. – Nem én töltöttem fel ezt a felvételt!

– Vigyétek innen!

Az egyik rohamrendőr megfogja a fiút, és kituszkolja az ajtón, ahol szembetalálkozik az apjával.

– Remélem, hogy ez az egész csak egy félreértés, egy igen durva félreértés… – közli a férfi dermedt arckifejezéssel.

Daniel válaszképp szeretné átölelni az apját. Úgy érzi magát, mint egy kisgyerek, aki valami csúnya csínyt követett el, és most lebukott. Holott tudja, hogy ez a dolog ennél sokkal súlyosabb. Ezt most alaposan elbaltázta.

3. fejezet

Chesca, Orduño és Zárate az Országos Rendőrség Cuatro Vientos-i támaszpontján, egy hatalmas hangár tövében várja az utasításokat. A légibázison négy helikopter áll teljes készültségben, indulásra készen. Maximális elsőbbséget élveznek Madrid légterén belül. Az irányítótorony bármikor megadhatja nekik a felszállási engedélyt. EC–135-ös típusú, éjszakai repülésre is felkészített helikopterekről van szó, amelyek járművenként hét személyt képesek kétszázötven kilométer per órás sebességgel a helyszínre repíteni. Mindegyik jármű rendelkezik saját bevetési egységgel, amely tetőtől talpig felfegyverkezve, akcióra készen áll.

A SEE ügynökei is kék uniformist viselnek, de még így is elég jól kiütközik rajtuk az egyéni karakterük. Orduñón jól látszik, hogy a Különleges Műveleti Egységből emelte őt át Elena Blanco a SEE csapatába, és a férfit szinte alig lehet megkülönböztetni a többi, bevetésre váró rohamosztagostól. Chesca sem lóg ki a sorból, épp elég időt tölt ő is a konditeremben, hogy könnyedén beolvadjon a nehézfiúk közé. Zárate azonban, bár ő is elég magas termetű és izmos, némileg kilóg a többiek közül, és a bevetési egyenruhában kissé úgy fest, mint egy hivatalnok, aki eltévesztette a szerepkörét.

– Nézzenek oda! Ez úgy néz ki, mintha egy háborús film díszletéből szalasztották volna! – gúnyolódik Chesca. – Ő a balfék újonc, aki azért akar tengerészgyalogos lenni, mert a bátyja elesett az öbölháborúban…

– Fejezd be most az ökörködést, Chesca! Bármelyik pillanatban jöhet a parancs, és te vele együtt fogsz felszállni arra a helikopterre. Jobb, ha megbecsülöd a bajtársaidat.

– Hú, de pöpec valaki! Még a végén becsajozol, Orduño…

Zárate fittyet hány a társai csevegésére, és csendben babrálja a telefonját. Nagyon várja már, hogy a SEE tagjaként akcióba lépjen.

Ahogy visszatérnek a főhadiszállásra, tüzetesen meg fogják majd vizsgálni a borzalmas előadást tartalmazó felvételt, hogy megállapítsák az áldozat és a hóhérok kilétét. Jelenleg viszont annyi volna a legfőbb vágyuk, hogy meg tudják menteni a szegény lány életét.

A közvetítés elérkezik ahhoz a ponthoz, hogy a fémprotézises ember a lány szeme felé közelít egy hegyes végű vésővel. A szemhéját már korábban levágta, ezért a lány nem tudja becsukni a szemét, csak riadtan bámul, akár egy kirakatbábu. A fickó felkap egy kalapácsot. Úgy tűnik, mintha rá akarna ütni a vésőre, hogy kiszúrja vagy tőből kitépje a lány szemgolyóját, de hirtelen meggondolja magát, elfordul, és leteszi a szerszámokat. Egyszer csak visszatér a helyiségbe a pankrátormaszkos férfi. Elena alig bírja a képernyőn tartani a szemét, miközben a maszkos fickó felkapja a vésőt, belehelyezi a lány szájába, és egy kalapácsütéssel átszakítja az arcát…

Vajon a fia, Lucas az egyik hóhér? Ő rejtőzik a mexikói pankrátorálarc mögött? A lány üvöltései teljesen bevésődnek Elena agyába. Habár igyekszik elhessegetni az előbbi gondolatot, valahogyan mégis felelősnek érzi magát ezért a borzalmas tortúráért.

Annyira elmerül a saját fájdalmában, hogy szinte ijedten pattan fel a helyéről, amint meghallja Mariajo hangját.

– Sikerült beazonosítani a helyszínt. Azt hiszem, tudom, honnan sugározzák a felvételt.

Mindenki egyből talpra ugrik, amikor megcsörren Zárate mobilja.

– Máris indulunk – válaszolja a telefonba, majd közli a többiekkel a helyszínt: – Navacerrada.

Többet nem is kell mondania, mindenki pontosan tudja a dolgát, és az este eseményei egyelőre az előre eltervezett forgatókönyv szerint haladnak.

Orduño a helikopterhez kíséri Chescát és Záratét, és sok szerencsét kíván nekik. Ő a bázison marad, hátha felmerül egy másik helyszín, ahová el kell repülnie, vagy további erősítést kell szerveznie a kollégáinak. A SEE hivatalában Buendía is megkapta az instrukciókat, és épp ebben a pillanatban telefonál a szárazföldi egységnek, hogyan közelítsék meg a célpontot.

– Sok szerencsét, bajtársak! Vigyázzatok egymásra! – kíván jó utat Orduño a többieknek.

Mindenki a helyén van, és a helikopterek is készen állnak a felszállásra.

– A pontos cím még azonosításra vár. Mennyi idő alatt érünk Navacerradába? – kérdezi Zárate az egyik pilótától.

– Navacerrada hatvan kilométerre van Madridtól északra, úgyhogy az utazósebességgel számolva körülbelül húsz perc lesz, vagy még annál is kevesebb.

A gépen összesen Chesca, Zárate, a két pilóta és a KME három rohamrendőre tartózkodik, és egy másik helikopter is követi őket még egy bevetési brigáddal. Amint megérkeznek, el kell dönteniük, hogy azonnal behatolnak-e az épületbe, vagy megvárják az erősítést. Minden Blanco felügyelő parancsaitól függ. Illetve attól, hogy a kínzást elszenvedő lány egyáltalán lélegzik-e még, és tehetnek-e bármit is érte. Csak akkor fognak kockáztatni, ha látnak elég esélyt rá, hogy élve megmentsék a lányt.

Elena továbbra is csak nehezen bír a képernyőre nézni. Épp elég hallania a hangokat ahhoz, hogy el tudja képzelni a szegény lány emberfeletti szenvedését, amit a pankrátormaszkos és a vaskezű férfi okoz neki. Nem akarja Mariajót sem zavarni, aki épp eléggé elfoglalt, ahogy egyszerre dolgozik a fiú és a saját számítógépén. Nagyjából tudja, hogy a csapat informatikai szakértője épp mit csinál: IP-címek után nyomoz, hogy a hamis, maszkolt címek elvetésével végül eljusson az eredeti forrásig. A SEE hekkere végül egy elégedett mosollyal fordul hátra:

– Megvan a pontos cím. Navacerrada, calle de los Arcos.

Elena gyorsan ellenőrzi a helyszínt a telefonja online térképén.

– Ez egy kertvárosi lakóövezet.

– Logikus. Hallottad a szerencsétlen lány üvöltözését. Ezt egy belvárosi lakásban lehetetlen volna kivitelezni a szomszédok miatt…

Elena csak azért imádkozik, hogy az egysége időben odaérjen. Gyorsan értesíti a helikopter utasait a pontos címet illetően, és erősítést is kér a helyszínre. Határozottan osztogatja az utasításokat, a hangján nem hallatszik semmiféle pánik. Pedig attól tart, hogy amint nyakon csípik ezt a két aljas gazembert, és letépik róluk a maszkot, az egyik álarc alól a saját elveszett fia, Lucas fog előbukkanni.

Zárate egyből megosztja a pilótákkal az Elenától kapott információt.

– Calle Arcos. Ez az utca a település északi részén van, közel az Arcipreste de Hita nevű szállodához.

Nem tudja, pontosan hogyan fognak elnavigálni a helyszínre, de az egyik pilóta feltartott hüvelykujja épp elég megnyugtatást jelent Záraténak.

– És arról mondtak valamit, hogy a lány még életben van-e? – kérdezi Chesca nyugtalanul feszengve.

– Egyelőre az is elég, hogy nem közölték egyértelműen, hogy meghalt. Ha Elena nem hív újra, a leszállás után egyből behatolunk az épületbe.

Nincs szükségük házkutatási parancsra vagy bírósági végzésre, mivel rajtaütés esetén, ha a szóban forgó helyszínen gyilkossági kísérlet esélye forog fenn, akkor nem csupán joguk, hanem kötelességük is behatolni a rendvédelmi szerveknek. A pilóta közbeszól:

– Hat perc az érkezésig…

4. fejezet

A képernyőn szereplő lány elvesztette az eszméletét, aminek szemmel láthatóan nem örülnek a kínzói. Muszáj, hogy tudatánál legyen, különben a fizető közönség nem fogja élvezni az előadást. Mariajo, akinek nem maradt hátra több feladata, miután beazonosította a közvetítés helyszínét, kíváncsian mered a monitorra.

– Mi történt? Megölték? – kérdezi ijedten.

– Nem hiszem… Épp most próbálják felébreszteni – válaszol Elena.

A fogvatartók beadnak a lány karjába egy injekciót, hogy magához térjen.

– Szegény teremtés… Hová fajul az emberiség, ha mindez lehetséges? A kurva életbe!

Elena döbbenten hallgat. Nem tud mit válaszolni Mariajo költői kérdésére. Azt viszont tudja, hogy a világban zajló történésekért mindannyian felelősek, hiszen bármelyikük gyermeke ott ülhetne most ezen a szörnyű kínpadon. És ez nem csupán az áldozatra értendő; akármelyikük állhatna ott a hóhérok helyében is. Vajon a lány túléli ezt a borzalmat?

Már nyolc év telt el azóta, hogy a fiát, Lucast elrabolták. De Elena kezébe csak pár hónapja jutott az a videó, amelyen felismerni vélte az eltűnt fiát, aki időközben kamasszá serdült, és a felvételen arra kéri az anyját, hogy soha többé ne keresse. Senkinek nem beszélt erről a videóról. Mi haszna volna annak, ha elmondaná a volt férjének? Nem jobb-e talán, hogy ennyi idő után ő már halottnak hiszi a közös gyermeküket? Még a Speciális Egység tagjainak sem beszélt erről, beleértve Záratét. Talán a kollégái egyöntetűen azt mondták volna rá, hogy bizonyára csak képzelődött, és a videóban szereplő serdülő srác nem Lucas. De Elena azóta is őriz egy képkockát abból a videóból, amelyen tisztán kivehető a fiú arca. A teljes felvétel azon nyomban eltűnt a telefonjáról és az internetről, amint azon az éjjeli órán lejátszották neki. Azonban Elenának nem szükséges újra látnia, hogy biztos legyen benne, nem tévedett. A képsorok teljesen beleégtek az emlékezetébe. A fiát egy sötét bűnszervezet rabolta el, amit csak a Bíbor Hálózat néven emlegetnek az internet legsötétebb bugyraiban. Ez a hálózat szörnyű felvételek készítésével és terjesztésével foglalkozik teljes titokban és anonimitásban. De az Elenának küldött videóban az volt a legszörnyűbb, hogy tisztán kirajzolódott belőle, hogy a fia az idők során áldozatból tettessé vált. Hogyan és miért történt így, Elena képtelen felfogni. De a borzalmas képsorok rendre visszaköszönnek a rémálmaiban. Ahogy Lucas vigyorog egy késsel a kezében, majd kínozni kezd egy székhez kötözött lányt. Egy ártatlan és hamvas, fiatal lányt, akinek puszta rémület tükröződik a tiszta tekintetében. Vajon csak megkínozta, vagy végül meg is ölte? A rémálmaiban mindkét eset előfordul, és mindig a fia, Lucas a rémtett végrehajtója, aki szadista vigyorral és eszelős tekintettel követi el a gyilkosságot. Ez az oka annak, hogy Elena Blanco felügyelő már hosszú ideje kizárólag annak a célnak rendeli alá az életét, hogy megtalálja a fiát, és felszámolja a Bíbor Hálózatot.

A környék, ahol a kertes ház áll, eléggé fás és ligetes, úgyhogy a pilótáknak muszáj találniuk egy tisztást, ahol a helikopter leszállhat. Rá is bukkannak egy megfelelő helyre úgy kétszáz méterre a célpontot jelentő épülettől. A rendőrök leszállása és vonulása nem feltűnésmentes: a zajra előbújnak a szomszédok, és sokan kikönyökölnek az ablakba. A KME rohamrendőrei megközelítik a célpontot, és bebújnak a ház kerítése mögé. Zárate felhívja a főnökét, Elenát.

– Itt vagyunk a ház előtt. Nem észlelünk különösebb mozgást. Életben van még a lány?

Elena rászegezi a szemét a monitorra. A lány még életben van, bár valószínűleg sokkal inkább szeretne már halott lenni. A pankrátormaszkot viselő férfi egy apró madarat tart a markában. Mariajo rémülettel szemléli az eseményeket.

– Mit akar ez a fickó ezzel a madárral? Fel akarja dugni, oda? Mocskos férgek! Ezekben tényleg nincs semmi erkölcsi tartás…

Efelől eddig sem volt semmi kétségük, ám a látott borzalmak tükrében még inkább szembeszökő a hóhérok aljassága. Elena tudja, hogy a támadás megindításával a saját emberei életét is veszélybe sodorja, de egyszerűen nem maradt más választása.

– Igen, Zárate, még életben van! Azonnal nyomuljatok be a házba!

Amint Chesca, Zárate és a rohamrendőrök behatolnak a telekre, egyből elkezdenek riasztóberendezés után kutatni, de nem találnak semmit. A KME akciócsoportja pontosan tudja, mi a feladata. Hogy minimalizálják a kockázatot, pár perc alatt feltérképezik kívülről a ház minden zugát az előcsarnokba nyíló főbejárattól egészen a hátsó konyha kijáratáig.

A rohamrendőrök parancsnoka ismerteti a műveletet. Ő, Zárate és öt rohamrendőr a főbejáraton át hatolnak be a házba, míg Chesca és a többiek fedezik a hátsó kijáratot. Ha ott nem próbál meg kimenekülni senki, akkor az épület belsejében újra egyesül a csapat.

– Ez meg mit csinál? Megtölti a pisztolyt? – mered az öreg hekker értetlenül a monitorra.

Egyetlen fejlövéssel ki akarják nyírni a lányt? Sem Elena, sem Mariajo nem gondolt erre az eshetőségre, de az eddig történtek tükrében talán a kegyes halál volna a leghumánusabb megoldás.

Elenát belülről teljesen szétveti a kétségbeesés. Vajon az emberei időben odaérnek, hogy megmentsék a lányt, és a maszkos gazfickók egyike valóban az ő fia, Lucas? Az sem lepné meg, ha az egyik álarc alól előbukkanna az a csúf, himlőhelyes arc, akit annyi éven át keresett.

A vaskezű fickó a lány fejéhez szegezi a töltött fegyvert. Elena és Mariajo lélegzet-visszafojtva követi az eseményeket. A vaskezű végül leereszti a fegyvert, és kisétál a képből.

– Észrevetted, hogy sokszor csak beijesztik az áldozatot, mintha tenni készülnének valamit, mint például azzal a vésővel a szeme előtt, majd hirtelen leállnak?

– Igen. Miért kérded? – reagál Mariajo Elena megjegyzésére.

– Mert szerintem nyilvánvalóan nem könyörületből teszik.

A ház előtt mindenki készen áll a behatolásra. Amint a rohamrendőrök parancsnoka jelt ad, betörik a bejárati ajtót, és benyomulnak a házba. Odabent semmi mozgás, csak egy hajlott korú idős néni bámul rájuk halálra rémült arckifejezéssel.

– Ne mozduljon! Tegye a kezét a tarkója mögé! – kiabál Zárate. – Kik tartózkodnak még a házban?

– A férjem! De már egy ideje lefeküdt aludni – válaszol reszketve az idős nő. – Altatót szed, így biztos nem ébredt fel a zajra…

A KME emberei továbbra is feltartott puskacsővel várakoznak, tüzelésre készen. Hallani, hogy Chescáék a hátsó konyha felől szintén behatoltak az épületbe. Az akciócsoport parancsnoka leereszti a fegyvert.

– Itt bizony nincsen senki.

Zárate nem képes belenyugodni.

– Van a háznak pincéje?

– Nincs. Csak ez a földszint, és fent még egy emelet… – Az idős hölgy idegesen leül egy fotelbe, miközben le sem veszi a tekintetét az otthonát megrohamozó rendőrökről.

– És hol van a számítógépe?

– Pont ma döglött be, miközben néztem rajta a Titkok hídját… Tudják, az a kedvenc sorozatom.

Elena elborzadva szegezi a tekintetét a képernyőre, miközben lassan leteszi a mobiltelefont.

– Kudarcot vallottunk, Mariajo.

A hekker nem érti, hogy történhetett ez. Arca teljesen elkomorodik a rájuk ereszkedő reménytelenségtől, és mélységes keserűséget érez, amiért nem voltak képesek megóvni ezt a szerencsétlen lányt a rázúduló töméntelen szenvedéstől.

– De hát ott kellett volna lenniük…

Nem képes többet mondani. Ebben a pillanatban a pankrátormaszkos fickó ismét feltűnik a képernyőn. Ezúttal ő tartja a kezében a pisztolyt. Elszánt tekintettel közelebb megy a lányhoz, és a mellkasához szorítja a fegyver csövét. Pontosan a szívéhez. Elsüti a pisztolyt. A lövés olyan erős, hogy a lány, aki innentől fogva már biztosan halott, nyomban elterül a padlón. Mariajo hosszú másodpercekig csendben bámulja a monitort, mielőtt képes lenne megszólalni.

– Nem értem, hogyan tévedhettem ekkorát… De elkapjuk őket. Akárhogy is lesz, elkapjuk őket!

– Megyek, beszélek a srác szüleivel – közli Elena fáradt hangon.

A felügyelőnő erőtlen léptekkel távozik a fiú szobájából. De előtte még észreveszi, hogy a falon egy ugyanolyan poszter van, mint amilyet az exférje, Abel is felragasztott a fiuk, Lucas szobájának a falára ötéves korában. A poszteren egy magas, fehér bőrű, vörös hajú kosárlabdasztár látható zöld mezben, amely a harminchármas számot viseli. A neve Larry Bird. Bird, azaz madár. Eszébe jut az a furcsa kék madár, amit a lány kínzása során bevetettek. Később be kell vitetnie a fiút a SEE főhadiszállására, hogy alaposan kikérdezze. Jelenleg nincs ehhez elég ereje. Úgy érezné magát, mintha a saját fiát ültetné le egy kényszervallatásra.

5. fejezet

Senki nem bírt aludni aznap éjjel. Elena és Mariajo a látott borzalmak és a kudarcérzet miatt, Chesca, Zárate és Orduño pedig azért, amiért nem tudtak közbelépni. Buendíának pedig lehetősége sem adódott segíteni a többieknek. Daniel, Sandra, Soledad és Alberto számára sem telt túlságosan jól az éjszaka, hiszen a történések a családjukat teljesen szétzilálták.

A román pincér, Juanito már a büfé nyitásakor Elena elé rakja a paradicsomos szendvicset, és a nő fásult mozdulataiból látja, hogy a felügyelő estéje megint virrasztással telt.

– Csak nem a parkológarázsban töltötte az éjszakát, kedves felügyelőnő?

– Nem, tegnap éjjel nem járt erre terepjáró, Juanito. Egy nagyon kellemetlen melóval voltam elfoglalva. Hidd el, sokkal szívesebben hancúroztam volna Didí mélygarázsában…

– Nekem bármikor szólhat, felügyelőnő… Kibérelek egy bazi nagy Land Rovert, és szépen hazaviszem, hogy kialudja magát.

– Nagyon kedves tőled! – nevet fel Elena.

– Magáért teszem, nem magamért… Hetek óta egy jókora malacperselybe gyűjtöm rá a borravalót, hogy ne égjek be, amikor ön végre felhív.

– Az a nap is el fog jönni, Juanito, nyugi. De légy türelmes, mert valószínűleg nem idén, és nem is jövőre… Tegnap a Realnak volt meccse, ugye?

– Szarul játszottak, mégis győztek, mint mindig. Azt hiszem, ideje áttelepülnöm egy másik országba, hogy ne kelljen folyton ezeket a pancserokat látnom.

– Nehogy elhúzz innen, Juanito! Mihez kezdenék nélküled? Különben is spanyol foci folyik már a csapból külföldön is… Inkább tölts nekem egy grappát!

– Ön aztán tudja, mitől döglik a légy! De ne hagyja sokáig parlagon heverni a nagylelkű ajánlatomat, kedves felügyelőnő… – Juanito rákacsint Elenára.

– Parlagon heverő döglött legyek…? Te aztán tudod, hogy kell választékosan udvarolni, Juanito! – vigyorog szarkasztikusan Elena. – Ki tanított téged spanyolra? Fidel Castro dajkája?

Vannak napok, amikor Elena előre tudja, hogy az egyetlen kellemes percet a pincér Juanito társaságában fogja eltölteni. Úgy érzi, a munkája mellé kijár neki ennyi borravaló.

Amint megérkezik a SEE főhadiszállására, közlik vele, hogy Daniel szüleit már berendelték kihallgatásra.

– És a fiú hol van?

– Őt éjjelre a fiatalkorúak fogdájában kellett elhelyeznünk, de már úton van.

A kihallgatószoba üvegén át Elena pár pillanatig nézi a szülőket. Zavartnak és gondterheltnek tűnnek, ami egy ilyen helyzetben logikus, mégis akad egy kis különbség Soledad és Alberto tekintetében. Az előbbié anyai szomorúságról, az utóbbié atyai haragról árulkodik. Teljesen hétköznapi embereknek néznek ki, és valójában azok is, nem egy szörnyeteg szülei, ezt Elena is tudja jól.

– Elena Blanco felügyelő vagyok, a Speciális Esetelemző Egység parancsnoka. Jó napot kívánok!

– Hol van a fiam? – pattan fel Soledad a székből. Egy anya minden körülmények között meg akarja védeni a gyermekét, bármivel is vádolják.

– Most szállítják ide a központba. Ne aggódjanak, teljesen jól van! – vigasztalja őket Elena, aki a szíve mélyén maximálisan együttérez velük.

– Hogyan lehetne jól, ha valami nem is tudom miféle sivár fogdában töltötte az éjszakát? – lép fel harciasan az édesanya.

– Az általa megtekintett előadás áldozatánál biztosan klasszisokkal jobban érzi magát – veti oda Elena kissé maliciózusan. – Az a lány a poklok poklát élte át, mielőtt egy lövéssel kivégezték. Kérem, értsék meg, az önök fia egy nagyon súlyos ügybe keveredett.

– Maga szerint mi ezzel nem vagyunk tisztában? Egész éjjel idegesen hánykolódtam, annyira szégyellem magam miatta – lép közbe az apa, de Alberto gesztusaiból Elena azt szűri le, mintha a saját alvásának a minősége jobban érdekelné a tulajdon fia sorsánál.

– Az én fiacskámnak semmi köze ehhez az egész dologhoz – közli higgadtan az anya. – Minden bizonnyal teljesen véletlenül talált rá erre a weboldalra. Szégyen, gyalázat, hogy az interneten úton-útfélen ehhez hasonló tartalmakra bukkanhat az ember…

– Ahhoz, hogy ilyen oldalakhoz csatlakozzon, egy jókora összeget kell előre kifizetni, asszonyom. Az ember nem bukkan rá csak úgy véletlenül.

– Az én fiam fizetett a belépésért? – csodálkozik Soledad.

– Ez teljesen biztos, asszonyom. Máskülönben hozzá se fért volna a linkhez.

– De hát még csak tizenhat éves… Nem volt neki annyi pénze! Ez az egész csak valami tévedés lehet – köti tovább az anya az ebet a karóhoz.

– Nem. Nincs itt semmiféle tévedés – szól közbe Alberto lehajtott fejjel. – Már hetek óta látom, hogy gyanús összegekkel terhelik az egyik hitelkártyámat.

Soledad vet egy döbbent és hűvös pillantást a férjére.

– Ezt miért nem mondtad eddig?

– A pénzmozgások a te virtuális hitelkártyádon keresztül történtek. Azt hittem, vakációt tervezel a közelgő házassági évfordulónkra… Nem akartam elrontani a meglepetést.

Elena tűnődve szemléli a szülőket. Az életük egyetlen éjszaka leforgása alatt a feje tetejére állt. Szeretnének megbocsátani egymásnak, nem vádolni magukat, nem a másikban keresni a hibát, de sajnos ez valószínűleg nem fog sikerülni. Az egyikük mindvégig kiáll majd a gyermekéért, amíg a part szakad, miközben a másik folyton a saját maga által teremtett szörnyeteget fogja látni benne. Elena és a férje két évvel Lucas elrablása után szánták rá magukat a válásra. Abel újra akarta kezdeni az életét, és nem volt képes elviselni Elena megszállottságát. Otthagyta az újságírói állását, és egy Urueña nevű faluba költözött Valladolid tartományba, ahol boldogan él a fiatal brazil feleségével, és ideje nagy részét a borászkodásnak szenteli.

Elena ezért is neheztel rá oly gyakran, mondván, túl korán bedobta a törölközőt, vígan éli az életét ebben a szerencsétlenségben, miközben halottnak hiszi a fiát, holott erre soha nem volt egyértelmű bizonyíték, csupán a statisztikai adatok, miszerint gyermekrablás esetén egy hónap elteltével már nyugodtan feladhatják a reményt. Még nem mondta el neki, hogy Lucas életben van. Nem dörgölte az orra alá, hogy végig igaza volt. Talán azért, hogy megóvja Abelt a kegyetlen igazságtól, ami nála éjjelente heves szívdobogások alakjában tör fel, és különféle hangok kopácsolnak a koponyáján, amik teljesen elveszik az eszét, amikor azt suttogják belül, hogy a fia egy pszichopata. De az is lehet, hogy csak azért hallgat a volt férje előtt, hogy teljes egészében magába rekessze a fájdalmat, ahogy mindig is tette. Tudja, hogy el kellene mondania neki mindent, hiszen Abel Lucas apja. Ezzel együtt biztos benne, hogy nem fogja kifecsegni a titkát.

Csendben nézi Daniel letaglózott szüleit, de csak saját magát és Abelt látja. Ugyanígy ültek ők is egymással szemben, kapkodva a levegőt és próbálva úrrá lenni a szerencsétlenségen, akár egy hatékony, kétszemélyes mentőcsapat. Nekik nem sikerült, ahogy valószínűleg Albertónak és Soledadnak sem fog sikerülni.

De Elena hamar kapcsol. Nem házassági tanácsadóként, hanem rendőrnyomozóként van velük dolga. A feladata az, hogy mindenáron elkerülje az előző esti borzalmas tortúra megismétlődését. Hogy a két szülővel mi fog történni, hogyan dől romba az életük, az már nem rá tartozik.

– Mindjárt bevezetik Danielt a kihallgatószobába. Önök, ha óhajtják, egy másik szobából monitoron át kísérhetik figyelemmel a teljes kihallgatást.

– Nem válthatnánk vele pár szót előtte? – könyörög az anya.

– Csak a kihallgatás után. Akkor bemehetnek hozzá, és beszélhetnek vele. Az önök fia még kiskorú. Nincs mitől tartaniuk.

– A fiam egy szörnyeteg… – dörmögi maga elé elképedve Alberto.

{1} Imádkozni fogok érted, mert a szíved koromsötét, akár az éj, de ha szeretnéd, még kitisztulhat. (spanyol)

{2} A Vaciamadrid szó szerinti jelentése ’üres Madrid’. – A ford.