Beth Moran

let it

snow
Szerelem
karácsonyra

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Impresszum

A.-nak, S.-nek, D.-nek és A.-nak:
Bár én csak egy rövid fejezet voltam a történeteitekben,
az enyémet örökre megváltoztattátok.

1

– Összefoglalva, Poppy Walton, megmondhatja édesanyjának, hogy holnap délután biztosan jól jön majd egy új szánkó. Maura Kelly, én még nem foglalnék kompjegyet hazafelé, nehezen fognak Holyheadbe érni szentestére. És mindenkinek, aki kérdezte, nem szoktam fogadni, de még én is hajlandó lennék feltenni a harisnyámat arra, hogy a hó kitart karácsonyig. Szóval, készítsék elő a hólapátokat, tervezzenek hosszabb menetidővel, ha kocsiba szállnak, és figyeljenek egymásra. Én hazamegyek az ünnepekre egészen huszonkilencedikéig, de addig is Summer Collins hozzáértő kezei között lesznek. Itt Bea Armstrong, aki varázslatos és boldog karácsonyt kíván mindenkinek!

Megőriztem a mosolyomat addig a néhány kínos másodpercig, amíg a kamera ki nem kapcsolt, majd homlokom azonnal ráncba szaladt annak említésére, hogy a karácsonyt a családommal fogom tölteni. Ne értsenek félre, szeretem a karácsonyt. A családomat jobban szeretem, mint magát az életet. De a kettő kombinációjának gondolatára, nos, mondjuk úgy, hogy legszívesebben a migrén elleni gyógyszeremet is bepakolnám.

Néhány perccel később, ahogy közeledtem az íróasztalomhoz, a telefon végszóra csörögni kezdett.

– Mrs. Lewinski – jelentette be Sondra, a recepciós, ugyanabban a hanghordozásban, amit pontosan hat óra negyvenöt perckor mindennap produkált.

– Mrs. L. – csiripeltem –, mit tehetek önért?

– Jó estét, Bea! – reszelte a rekedtes hang. – Csodálatos adás, mint mindig. Azonban egy kicsit aggódom a paszternákom miatt.

Ma a zöldségeiről volt szó, tegnap arról, hogy meg kell-e kérnie a szomszédban lakó „kedves fiatalembert”, hogy jégtelenítse a kerti utat. Mrs. Lewinski jobbára mindennap pontban hat óra negyvenöt perckor felhívta a tévéstúdiót, és kérte a személyes időjárás-jelentését. Örömmel mondtam el neki. Nem csak azért, mert műsorvezetői stílusom része volt, hogy minden adás végén válaszoljak a nézők egyéni kérdéseire, vagy mert tudtam, hogy talán én voltam az egyetlen ember, akivel egész nap beszélt. Hanem azért is, mert egyszerűen az időjárás megszállottja vagyok, és szívesen beszélek róla részletekbe menően bárkinek, aki meghallgat.

Amint befejeztem a hívást, érkezett egy másik. Walter Pirbright.

– Már megint tévedett.

Szünetet tartottam, miközben a telefont az állam alá dugtam, hogy egyúttal összepakolhassam a holmimat.

– Ó? – Walter helyi farmer. Havonta legfeljebb egyszer hívott, minden alkalommal azért, hogy kijavítsa a szerinte pontatlan előrejelzést.

– A hó már ma este megérkezik. Pár óra múlva, azt mondanám.

Különböző érvek pattantak ki a fejemből, hogy miért nincs igaza, és az adatok egyértelműen azt mutatták, hogy a hó csak a kora reggeli órákban éri el Nottinghamshire-t. A nyelvembe haraptam. Két év alatt Walter egyszer tévedett.

– Mennyire rossz a helyzet?

– Ha ma este haza szeretne menni, nem maradnék sokáig a helyében, és bármit is tervez holnapra, mondja le.

A telefon elnémult, mielőtt válaszolhattam volna. Éppen ezen az új információn töprengtem, miközben átnéztem az asztalomat, hogy nem felejtettem-e el valamit, amikor Jamal odasétált hozzám. Jamal televíziós mérnök volt, és a legközelebbi barátom a munkahelyemen.

– Remek előrejelzés. Tudattad minden megszállott rajongóddal, hogy hol leszel a következő héten. – Felvette a szokásos pozícióját, karcsú alakjával felült az asztalom sarkára, kezét szűk szabású chino nadrágjának zsebébe dugva.

Szememet forgatva egy türkizkék dzsekit húztam a Fair Isle kötött pulóverruhára, amit az ünnepek kedvéért vettem fel.

– Azt mondani a nézőknek, hogy hazamegyek, nem egészen olyan, mintha közhírré tenném a címemet.

– Nem nehéz kideríteni, hogy hol laknak a szüleid.

– Talán „haza” alatt a saját otthonomra gondoltam, ahol egy gyönyörű partner, imádni való ikrek és egy büdös kutya biztosítja a tökéletes karácsonyt. – Elhajoltam mellette, hogy felvegyem a termoszomat.

Jamal elmosolyodott. Ő volt az, akinek elképesztően gyönyörű felesége, négyéves kislányai és egy tökéletesen ápolt pomerániai törpespicce volt, aki Büdöske névre hallgatott.

– Szerintem elég nyilvánvaló, hogy egyedül élsz.

– Micsoda? – Megálltam, hogy ránézzek. Bár büszke voltam arra, hogy mennyire szeretek egyedül élni, nem vettem biztosra, hogy Jamal bóknak szánta megjegyzését. – Hogyhogy nyilvánvaló?

Megvonta a vállát.

– Ha együtt élnél valakivel, soha nem engedne ki a házból ebben a harisnyában.

– Ó, fogd be! – A harisnyámat csillogó hópelyhek borították, és még jobban tetszettek, mint a hozzá illő fülbevalók, amelyek a vállamig érő sötét bubifrizurámba gabalyodtak.

Még mindketten nevettünk, amikor a levegő fagyossá vált, ami általában azt jelezte – kissé ironikusan –, hogy Summer feltűnt a közelben.

– Óó, nem akarod megosztani a viccet? – trillázott, és szőke tincseit meglebbentve előbukkant Jamal mögül.

– Csak általános a jókedvünk, annak tudatában, hogy most az egyszer nem itt fogom tölteni a karácsonyt – vigyorogtam vissza.

– A mindenit, Bea! Igazán csodálom, hogy ennyire bízol magadban! A helyedben én a sok bakizás után igencsak félnék attól, hogy ha egy ilyen rendkívüli időjárással kecsegtető héten cserbenhagynám a rajongóimat, azzal azt kockáztatnám, hogy az új évben nem lesz munkám, ahová visszatérhetnék. Elképesztő az önbizalmad!

– Ilyen népszerűségi mutatókkal nem hiszem, hogy bármi oka lenne az aggodalomra – mondta Jamal, és nyájas arckifejezést öltött magára, miközben ellökte magát az asztaltól, és elsétált.

A helyi, East Midlands-i hírcsatornánk fő időjósaként hozzám tartozott a déli és kora esti hírműsorok nagy része, továbbá én frissítettem a honlapot és az alkalmazásokat, és írtam minden további, időjárással kapcsolatos sztorit. Amikor néhány hónappal ezelőtt Summer egyenesen a drámaiskolából kikerülve csatlakozott a csapathoz, úgy képzeltem, hogy valamiféle mentor-mentorált kapcsolat alakul ki köztünk, ahol átadom a meteorológiai szakértelmemet, amelyet a környezetvédelmi tanulmányok szakon szerzett diplomám, a Met Office-nál töltött egyéves gyakorlatom és az életre szóló szenvedélyem révén szereztem.

Ő majd hálás lesz az időért és az energiáért, amit hajlandó vagyok rá fordítani, és gyorsan barátok leszünk. Nőtársak, akik egymásnak szurkolnak a televíziózás gyilkos világában.

Nem egészen így alakultak a dolgok.

Bár szerettem volna Summer passzív-agresszív rosszmájúságát a hajnali öt órai kezdésre fogni, gyanítottam, hogy ez inkább alapvető személyiségjegy nála, nem pedig a barátságtalan munkarend következménye.

És ami a legutóbbi „bakizásaimat” illeti? Semmi közük sem volt meteorológusi képességeimhez. Mindig is az volt a célom, hogy az emberek úgy érezzék, mintha egy barátjuk ugrott volna be, aki pontosan megválaszolja azt, ami a várható idővel kapcsolatban érdekli őket, és a népszerűségi mutatóim szerint a nézők nagyon is értékelik, hogy élő adásban válaszolok a kérdéseikre. De miután júniusban szakítottam a barátommal, Adammel, a szervezési képességeim elkezdtek kívánnivalót hagyni maguk után. Hiányoztam néhány fontos megbeszélésről, és elnéztem a határidőt egy helyi árvízről szóló beszámolóhoz. Bár a producerem kezdetben megértőn fogadta, hogy tizenegy éves kapcsolatomnak hirtelen vége szakadt, a múlt hónapban határozottan közölték velem, hogy karácsonyra kapok egy hét szabadságot, amikor is kipihenhetem magam, azzal a feltétellel, hogy visszatérek a „régi önmagamhoz”.

Bár azok közül, akik ismerték a családomat, a Charis House-ban töltött hetet senki sem tartotta volna pihentetőnek. Egyszer valaki azt mondta, hogy a változás ugyanolyan jó, mint a pihenés, és ez a hét biztosan különbözni fog a megszokott életemtől.

– Akkor azt hiszem, jobb, ha indulsz – mondta Summer. – Nem szeretném, ha elkapna a hóvihar.

– A hó még legalább néhány óráig nem fog lecsapni – mondtam, belenyugodva Walter jóslatába. – Egyébként is, miért vagy itt? Nem mentél el rögtön ebéd után?

Ekkor vettem észre a ruháját. Míg én szívesen feszegettem az öltözködés határait olyan mókás, egyedi kiegészítőkkel, mint egy virágos fejkendő vagy – mint a mai napon – a hópelyhes harisnya, Summer ragaszkodott az ingruhához és a kiskosztümhöz. Ezen az estén egy ezüstszínű testhezálló ruhát viselt, amelynek éles V alakú nyakkivágása a bordái alatt végződött, a szegélye pedig arasznyit engedett láttatni feszes combjából. Mivel igyekeztem elkerülni, hogy az arcába nézzek, nem vettem észre a sötét szemfestéket és a műszempillát, mint ahogy a skarlátvörösre festett, lebiggyesztett ajkát sem.

Mielőtt válaszolhatott volna, a jelenlévők egyszerre kiegyenesedtek, és a beszélgetés elcsendesedett, amikor Mike Long, a stúdió vezetője belépett a szerkesztőség ajtaján. Summer azonnal odasiklott hozzá. Egy döbbent másodpercig azt hittem, hogy biztos randevújuk van. Úgy gondoltam volna, hogy ez nem az én dolgom, kivéve, hogy a fő hírolvasónk a recepción dolgozott, amíg Mike-nak meg nem tetszett, és Summer megjegyzése az állásom bizonytalanságáról arculcsapásként nyert értelmet.

– Rendben, nincs sok időm, de ő itt meggyőzött, hogy én fizessem az első kört – dörögte a szobán keresztül, mielőtt Summer felé kacsintott volna. – Mindenki készen áll, hogy bejárjuk a várost, és úgy bulizzunk, mintha mindjárt karácsony lenne?

A szoba felbolydult, laptopok csapódtak le, a magasba lendültek a kabátok és a táskák, ahogy a kollégáim, akik úgy tűnt, mindannyian tudták, mi történik, a bejáratnál álló Mike-hoz és Summerhez siettek. Jamal visszaballagott az asztalomhoz. Valamikor az elmúlt néhány percben elegáns kabátba bújt, és rénszarvasos nyakkendőt kötött.

– Készen vagy?

– Készen mire? – kérdeztem, miközben a rettegés lavinája egyre nagyobb lendületet vett, ahogy végiggurult az alhasamban.

– Karácsonyi koccintás – húzta össze a szemöldökét Jamal. – A főnökkel.

– Én… Engem nem hívtak meg.

– Bea, mindenkit meghívtak. Része a teljesen új csapatépítési stratégiának. Kaptunk egy emlékeztető e-mailt ma reggel. „Ne felejtsék el, mindenkit várunk! Nincs kifogás.”

– Micsoda?

Bármennyire is irreális volt azt feltételezni, hogy az egész szerkesztőséget meghívták, kivéve engem, a fő időjárás-felelőst, akivel minden jel szerint többnyire mindenki jól kijön, a régi beidegződések nehezen múlnak. A látvány, ahogy nélkülem gyűlik össze mindenki, száz szörnyű emléket kergetett végig az agyamon, amelyek apró darabokra taposták az önbecsülésemet.

– Ne is mondd, még egy elmulasztott e-mail? – Jamal Summerre villantotta tekintetét, aki éppen Mike-kal karöltve, fejét hátravetve teljes flörtüzemmódban nevetett. Jamalnak volt egy elmélete, miszerint Summer szabotálja a naptáramat, elfogja az e-mailjeimet, hogy megpróbáljon kirúgatni, és ő kaparinthassa meg a vezető állást. Inkább hittem abban, hogy még mindig nem hevertem ki szerelmi életem hullámvasútját, mint hogy bárki, akivel együtt dolgoztam, képes lenne valami ennyire rosszindulatú dologra. Charis House-beli gyerekkorom belém plántálta azt az igényt, hogy mindenkiben a legjobbat lássam, még akkor is, ha mások nem sokat láttak bennem. Emellett biztos voltam abban, hogy Summer alig volt képes elküldeni egy e-mailt, nemhogy feltörni egy fiókot.

– Hát, attól még jöhetsz, nem nagy ügy.

– Kivéve, hogy nem tudok. A vonatom egy óra múlva indul.

– Akkor kapd el a következőt.

– A következő tízkor indul. Ha azt megvárom, lekésem az utolsó buszt Hatherstone-ba.

Bár bizonyos szempontból egyetértettem a szüleimmel abban, hogy a Charis House tökéletes helyen van, a sherwoodi erdő szívében megbúvó családi bázisunknak megvoltak a maga hátrányai, különösen, amikor nem volt autóm. Ez egy újabb okot adott arra, hogy halogassam a hazalátogatásokat.

– Nem tudnál taxit fogni?

– Nem vagyok benne biztos, hogy megéri.

– Biztos nem kerül olyan sokba.

– Nem a pénzre gondolok. Bár az, hogy találjak valakit, aki elvisz oda, komoly hiányt okozna a költségvetésemben – grimaszoltam. – Anya nagy családi vacsorát szervezett ma estére. Már vagy egy tucatszor rákérdezett, hogy nem fogom-e lemondani. Ha lekésem, ő dühös lesz, apa sírni fog, és a bátyám nem fog nyugton hagyni. Ezt nem tehetem meg velük.

Mike Long türelmetlenül intett felénk.

– Jamal, Bree? Gyerünk, már várnak az ingyenszendvicsek!

– Igen, ne ácsorogj már, mindenki csak rád vár, Bree – tette hozzá Summer, vidoran emlékeztetve mindannyiunkat arra, hogy a főnököm négy év után még mindig nem emlékszik a nevemre.

– Csak egy pohárral igyál – mondta Jamal halkan. – Anyádnak csalódást okozni biztosan kevésbé veszélyes, mint szembeszállni a főnököddel.

– Te könnyen beszélsz – motyogtam, miközben a nyakam köré tekertem a sálam, és elindultam, hogy csatlakozzam a csapat többi tagjához. – Még sosem találkoztál az anyámmal.

* * *

Negyvenöt perces késésben voltam, mire a taxi végre elindult a West Bridgfordban, Dél-Nottingham egyik népszerű külvárosban fekvő kertes lakásom elől, tehát épp az ellentétes oldalon azzal, ahol lennem kellett volna. Követtem Jamal tanácsát, és elég sokáig maradtam a bárban ahhoz, hogy Mike észlelje a jelenlétemet, mielőtt kisurrantam volna az egyre harsányabbá váló tömeg szorításából. Felpattantam a következő hazafelé tartó buszra, és megtömtem egy bőröndöt a kezem ügyébe eső ruhákkal és egyéb nélkülözhetetlen holmival, és kifelé menet felkaptam az ajtó mellett várakozó, ajándékoktól dudorodó szatyrot.

Még mindig a belvárosi dugóban ácsorogtunk, amikor megcsörrent a telefonom.

– Beatrice, merre vagy?

– Sajnálom, volt valami a munkahelyen, ami miatt maradnom kellett, ezért lekéstem a vonatot.

Éles lélegzetvétel.

– Ne aggódj! Már úton vagyok taxival. Ott leszek nagyjából… – fejben számításokat végeztem, belül felszisszentem, majd kiigazítást eszközöltem, hogy megakadályozzam anyám összeomlását – …fél óra múlva.

– Nos, remélem, volt időd átöltözni! Tudod, hogy ez egy különleges este. Kértem, hogy rendesen nézz ki.

– Hát nem nézek ki mindig rendesen? – kérdeztem a gyapjúruhámat rángatva.

– Nos, igen, de vendégeket fogadunk, ezért szeretném, ha mindenki a legjobb formáját hozná.

– Jedet, Miát és a gyerekeket aligha nevezném vendégeknek.

– Évek óta ez az első karácsonyod itthon.

– Anya, az otthonom Nottinghamben van. És nem volt egyetlen olyan karácsony sem, hogy ne találkoztunk volna.

– Egy órára beugrani karácsony másnapján aligha számít. – Szünetet tartott, kétségtelenül azért, hogy aktiválja a bűntudatomat. – Csak nem akarom, hogy úgy érezd, kilógsz a társaságból, vagy nem vagy eléggé felöltözve.

– Bárcsak húsz évvel ezelőtt is így gondoltad volna! – A gyerekkori ruhatáram enyhén szólva is szokatlan volt. Házilag varrtnak mondanám, de annál rosszabb volt. A Charis House alternatív iskola volt. Olyan tinédzserekre specializálódott, akik viselkedési problémákkal és egy sor olyan kihívással küzdöttek, amelyek miatt több időre, rugalmasságra és szakértelemre volt szükségük, mint amit a hagyományos iskolák tudnak biztosítani. Ez mind szép és jó, és elképesztően nemes, de az egyik tantárgy a divattervezés volt, és hogy a diákok extra bátorítást kapjanak, miközben a „ne pazarolj” tágabb értelemben vett leckéjét is megtanulhatták, a családunk az elkészült projektjeiket viselte.

Anya elengedte a megjegyzést a füle mellett.

– Megkaptad a menetrendet? Elküldtem e-mailben és megosztottam az Armstrong-WhatsAppon.

Sajnos ez nem tartozott azok közé az e-mailek közé, amelyek rejtélyes módon nem jelentek meg a postafiókomban.

– Még nem volt alkalmam elolvasni. – Ha az „alkalmam” azt jelenti, hogy „összeszedni a lelkierőmet”.

– Nem akarok semmiféle nyafogást, hogy nem voltál tisztában a menetrenddel.

– Négy év óta ez az első szabad karácsonyom. Talán inkább nem követnék semmilyen menetrendet.

– Akkor honnan fogod tudni, hogy mi történik? Ha ez egy tízévente kétszer előforduló esemény, biztosnak kell lennünk abban, hogy nem maradsz le semmiről.

Ez tényleg nem jelentene túl nagy problémát…

– Várj, várj! Apád beszélni akar veled.

Vettem egy megerősítő lélegzetet, és felkészültem a kettes számú szülőre.

– Mindenben részt fogsz venni, Bea baba? Sokan várják, hogy láthassanak. – Apát mintha már a puszta gondolat is felzaklatta volna. – Annyira hiányzott már nekünk, hogy része legyél a karácsonyunknak. Anyád nagyon keményen dolgozott, hogy mindent megtervezzen, és a legtöbbet hozhassuk ki belőle.

– Értem, apa, de kérlek, ne feledd, hogy szabadságon leszek. Igazából eléggé ki vagyok ütve. Hacsak nem szerepel a menetrendben olvasás, szundikálás és lustálkodás, akkor lehet, hogy egyszer-kétszer ki kell bújnom alóla.

– Hát persze hogy szerepel! Anyádnak is pihenésre van szüksége. Ő sem robot.

– Biztos vagy benne?

Befejeztük a hívást, és miközben a gyomrom a bolyhos csizmám mélyéig süllyedt, visszapörgettem az üzenetek között odáig, ahol korábban átgörgettem anya „Armstrong családi karácsonyi menetrend”-jén, és ezúttal megnyitottam a táblázatot.

Eltartott néhány másodpercig, de végül megtaláltam. Az evés, a próbák, a tágabb családdal való találkozás és egyéb tevékenységek között, amelyek ma, huszonegyedike estétől egészen újévig tartanak. Huszonhetedikén egy kétórányi luxusidősáv: szabadidő.

Úgy tűnt, hosszú hétnek nézek elébe.

2

Az első pelyhek elkezdtek szállingózni, amikor magunk mögött hagytuk a várost, és a taxi most a nyílt úton száguldott az erdő felé. Néhány mérföld után éles kanyarral rátértünk egy mellékútra, és másodperceken belül fák vettek körül minket. Az egyetlen fényt az időnként feltűnő tanyaházak ablakainak csillogása jelentette, amíg fel nem tűnt előttünk Hatherstone falu, ahol a sárga lámpaoszlopok versenyeztek a házak között húzódó és a főutat szegélyező tölgyfákat díszítő karácsonyi fények piros, kék és zöld színével.

Az első ház előtt egy még keskenyebb, kanyargósabb útra kanyarodtunk, és majdnem egy mérföldön át kátyúkon és laza köveken át zötykölődtünk, amíg el nem értük a fölénk tornyosuló vaskaput, amelyen a „Charis House” felirat volt olvasható kissé girbegurba betűkkel – egy másik iskolai projektnek köszönhetően.

– Rendben van, ha itt megállok? – kérdezte a taxisofőr. – Vissza akarok érni, mielőtt a hó mindent elborít.

Attól tartottam, hogy ezzel már elkésett – a fényszórók fehéren csillogó réteget világítottak meg, ami miatt már nehezen volt kivehető, hogy hol ér véget az út, és hol kezdődik az erdő. Bár nem volt ínyemre a kilátás, hogy hóviharban kell felvonszolnom a bőröndömet a házig, mégsem akartam rákényszeríteni, hogy nekivágjon a hosszú kocsibejárónak. Különösen, hogy én csukott szemmel is el tudtam navigálni rajta, bármilyen időjárás esetén.

Felhúztam a kapucnimat, az orrom elé tekertem a sálamat, vettem egy mély levegőt, amit a fagypont alatti hőmérsékletnek köszönhetően azonnal megbántam, és elindultam hazafelé.

Utoljára májusban, hét hónappal korábban, Elana unokahúgom tizedik születésnapján jártam itt. Tudom, szörnyen hangzik, de miután szakítottunk Adammel, egyszerűen nem vitt rá a lélek, hogy hazamenjek. Mire féligmeddig újra önmagamnak éreztem magam, a munka álomból állandó stresszbe csapott át. Az elmúlt hetekben a legtöbb szabadnapomat elvesztegettem, miközben próbáltam újra talpra állni. Közben más meteorológus állásokra jelentkeztem, és azon gondolkodtam, vajon egy teljes újrakezdés megoldást jelentene-e.

Elvánszorogtam a főépület mellett, tekintetemet szilárdan az előttem lévő talajra szegezve. A nagy, fehér épület, amely egykor tizenkét hálószobával és egy bálteremmel büszkélkedhetett, 1842 óta anyám családi otthona volt, és iskola lett belőle, miután a harmincadik születésnapján megörökölte. Itt találkoztam Adammel, itt flörtöltünk, itt szerettünk egymásba, és itt loptuk az első tiltott csókot. A hópelyhek mellett kavargó ezernyi emlék között felbukkant a kamaszkori szenvedély keserédes fájdalma, amely annyi reményt hordozott magában, hogy aztán annyi évvel később darabokra törjön.