A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Aly Martinez: The Difference Between Somebody and Someone, 2022

Fordította
GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.), 2020

A legfényesebb alkony (Megtörve 2.), 2020

A szerelem börtönében, 2020

Az éjszaka gyümölcse (Megbánás 1.), 2020

A szerelmünk gyümölcse (Megbánás 2.), 2021

Vágyak terítéken, 2021

A szerelem védelmében, 2021

Szerelem a pokolból, 2022

Copyright © 2022. THE DIFFERENCE BETWEEN
SOMEBODY AND SOMEONE by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-73-0

Tomnak és Patnek
Hivatalosan is több könyvemet olvastátok, mint a saját szüleim.
Csak így tovább!

Első fejezet

BOWEN

A világ nem tartozik neked semmivel.

Én szóltam. Őszintén remélem, hogy ezt jól az eszedbe vésted, és ennek tudatában éled a mindennapjaidat, mert hasznosabb tanácsot nem kaphatsz.

Több mint harminc év kellett hozzá az életemből, hogy rájöjjek, és még öt nap, hogy kiheverjem az addig elképzelhetetlent: elveszítettem a nőt, akit szerettem. Nem egyszer, hanem kétszer. Ráadásul meg kellett birkóznom azzal a szörnyű, bénító és teljesen lehetetlen feladattal, hogy nélküle éljek tovább.

A világ nem tartozik neked semmivel. Még egy búcsúzással sem.

Amikor megkértem a kezét, úgy képzeltem, együtt fogunk megöregedni. Anyai ágról örökölt sűrű, barna hajam idős koromra kihullik, míg az övé időtlen ezüstbe fakul. Kéz a kézben ringatóztunk volna a hintaszékben a tornácon, miközben egy nagyjából focilabda méretű szőrgolyó játszott volna az unokáinkkal. Egyik este együtt mentünk volna aludni. Odabújt volna, a fülembe súgja, hogy szeret, aztán együtt léptük volna át a túlvilág kapuját.

Nem mintha a halálunkat terveztem volna vagy ilyesmi, de mindannyiunknak vannak romantikus elképzelései arról, hogyan fogunk meghalni.

Soha nem kellett volna így végződnie, bár a viharokkal teli kapcsolatunkban szinte semmi nem az eredeti terv szerint alakult.

A világ nem tartozik neked semmivel.

Nekünk még annál is kevesebbet adott.

Ahhoz, hogy elmeséljem a poklon át vezető utam, a végén kell kezdenem.

A legvégén.

Amikor utoljára láttam az én Sallymet.

– Egész úton ilyen mélabúsan fogsz üldögélni? – csattant fel.

Összeszorítottam a fogam, és próbáltam keresztbe rakni a lábam a középső ülésen, de persze nem sikerült. Százkilencvenöt centi vagyok, ő százhatvan sincs, ehhez képest rögtön elfoglalta a folyosó melletti ülést.

Ilyen volt az élet Sallyvel.

Miután bocsánatot kértem a mellettem horkolótól, amiért véletlenül belerúgtam, a Sally kezében lévő Bloody Mary koktélra tévedt a tekintetem.

– Bocs! A hangulatom elrontja a kedved?

Kék szeme vészjóslóan csillogott az olvasólámpa fényében.

– Igen.

Megcsóváltam a fejem, aztán unottan lapozgattam az újságot, amit még kutyafuttában kaptam fel a coloradói reptéren. Reméltem, hogy útban Atlanta felé majd eltereli a gondolataimat, és csillapítja a bennem tomboló vihart. Abban a pillanatban, hogy Sally italt kért, már tudtam, vesztett ügy.

Átnyúlt a kartámaszon, majd a combomra tette a kezét.

– Fejezd be, Bowen! Nem nagy ügy.

Ez igaz. Ahhoz képest, amin keresztülmentünk, az sem lett volna nagy ügy, ha a házunkat mindenestül elnyeli egy örvény.

Esküszöm, szerencsés voltam, hogy Sally egyáltalán még mellettem van. Csak kilenc hónapja találkoztunk, de közben mintha ezer életünk lett volna. Ami sajnos azt is jelenti, hogy majdnem ugyanennyiszer haltunk meg.

Kínzó, fájdalmas, gyötrelmekkel teli halál…

De ennek ellenére számtalanszor megtaláltuk a szerelmet, mérhetetlen mennyiségben.

Az eljegyzési gyűrűjére pillantottam. Kivettem a megtakarításom java részét, és még így is hitelt kellett felvennem, hogy meg tudjam venni a háromkarátos gyémántgyűrűt. Majdnem annyiba került, mint az autóm havi törlesztője, de amikor Sally könnybe lábadt szemmel rám nézett a kórházi ágyán, majd a mellkasához szorította az ékszert, úgy éreztem, megérte.

Sallyért megérte. Minden nap, minden könnycsepp, minden aggodalommal töltött perc.

Bármikor újra megkérném a kezét.

Bárcsak ne lettem volna olyan átkozottul tehetetlen, hogy megmentsem! Szerettem őt. Teljes szívemből. Teljes lelkemből. Ha kettétörnek, agyonütnek, szétszakítanak, ő akkor is a részem maradt volna.

Abban már nem vagyok biztos, hogy ő is ugyanezt mondta volna.

– Bowen! – suttogta, mint annak idején annyiszor. Mintha könyörögne. Pontosan tudta, hogy bármi történt előtte, válaszolni fogok. Nem számít, milyen ideges vagyok. Nem számít, mennyire félek, hogy ismét elveszítem.

A tekintetem ösztönösen az övére siklott.

Mosolygott, mire belesajdult a mellkasom. Hazugság.

A francba. Hiányzott a régi, őszinte mosolya.

– Jól vagyok, bébi – fordult az itala felé. – Csak utálom a repülést. Ennyi.

Ez is hazugság.

Leengedtem a vállam, hatalmas sóhaj szakadt fel égő tüdőmből, és visszagondoltam azokra az időkre, amikor ez talán igaz lett volna.

Eszembe jutottak az átborozott éjszakák és a szenvedélyes együttléteink, amikor nevetgéltünk, egymás fülébe duruzsoltunk és szeretkeztünk, amíg a nap fel nem kúszott a horizonton. Amikor békésen pihent a karjaimban. Nem voltak rémálmai. Nem sírt álmában. Nem szenvedett álmatlanságtól. Csak nyugodtan lélegzett, és olyan szorosan bújt hozzám, mintha ő lenne a második bőröm.

De ez már a múlté.

Az elérhetetlen, megmásíthatatlan múlté.

A repülő megrázkódott, visszatérítve a jelenbe.

– A francba! – húzta vissza Sally a kezét a combomról, és megmarkolta az italt, ami alaposan lefröcskölte. – Franc! Franc! Franc! – kántálta, és megpróbálta egy szalvétával felitatni a sötétvörös paradicsomfoltot a fehér nadrágjáról.

Egy ideig csak ültem, és figyeltem, ahogy küszködik. Nem ez volt a leglovagiasabb gesztusom, de kifogytam a nemes gesztusokból.

Kikapcsolta az övét, inogva felállt, mire a telefonja egy marék jégkockával együtt az öléből a földre hullott.

– A fenébe! Jókora foltot fog hagyni a gatyámon!

Ismét megrázkódott a gép, mire Sally megbotlott, és mielőtt elkaphattam volna a karját, az előtte lévő ülésnek ütközött.

– Ülj már vissza, mielőtt összetöröd magad, az isten szerelmére!

Ügyet sem vetett rám, előrehajolt, hogy kihalássza a telefonját az ülés alól.

– Nyomd meg a hívógombot! Kell egy ásványvíz meg citrom. AZONNAL!

– Nem. Neked leülnöd kell.

Megragadtam Sally karját, és leültettem, aztán a cipőm orrával felé sodortam a telefont. Ahogy már említettem, a lovagiasságomnak is van határa. Tekintve, hogy nem vagyok gumiember, teljességgel kizárt volt, hogy lehajoljak, és felvegyem a készüléket a padlóról.

Sally az ölembe hajolt, és vakon tapogatózni kezdett a telefon után. Legszívesebben végigsimítottam volna a haján. Ez annak idején felhívás lett volna keringőre. Közelebb hajoltam volna, és a fülébe súgom: „Ha már úgyis ott vagy…”

Pajkosan rám vigyorgott volna, aztán a cipzárom után nyúl, és ügyet sem vetve a körülöttünk lévőkre, simán megkérdezte volna: „Toljunk egy menetet itt és most?”

Megfogtam volna a kezét, és leállítom, hiába én kezdtem. Sally ugyanis képtelen volt türtőztetni magát. Valahogy egy kicsit mindig túllőtt a célon. Amikor először találkoztunk, kifejezetten imponált ez a tulajdonsága. Az újdonság erejével hatott, és teljesen más volt, mint azok a fárasztó nők, akikkel korábban randiztam.

Most viszont már ő is a múlté.

Mindketten a múlté voltunk.

Amúgy nem volt tisztességes azt állítani, hogy csak ő változott meg. Én is teljesen más ember lettem. Ezt teszi egy emberrel a trauma, ha folyton arra gondol, hogy elveszíti a lelki társát.

Féltettem. Nem jobban, mint kellett volna, de már nem volt egészségesnek mondható az aggodalmam. A nővérem folyamatosan nyaggatott, hogy beszéljek egy szakemberrel, én viszont árulásnak éreztem volna terápiára és orvosokhoz rohangálni, miközben Sally otthon játszik a kutyákkal, és új receptekkel kísérletezik.

Legalább az egyikünknek segítséget kellett volna kérnie. Szükség lett volna egy jobbik félre a kapcsolatban, mert így két, teljesen megtört ember voltunk, akik még jobban összetörtek.

Szerettük egymást.

Visszavonhatatlanul.

Rettegtünk.

Folyamatosan.

Összerándult a gyomrom, amikor arra gondoltam, mi lesz, miután hazaérünk. Sally megállás nélkül mosolyogni fog, és amikor csak lehet, fogdos. Aztán egy nap felkelek, és azt látom, hogy ő már ébren van. Először nem tudom, csak korábban kelt-e, vagy le sem feküdt.

Ahogy telt az idő, egyre világosabb lett minden, miközben Sally a szemem láttára fakult önmaga árnyékává.

Folyamatosan azt bizonygatta, hogy jól van.

Belebetegedtem, amíg vártam, hogy összeroppan.

Aztán két hónappal később ismét ezen a gépen ülünk, és ugyanarra a poszttraumásstressz-terápiára utazunk, amit Sally túl korán hagyott abba.

Nem az ő hibája. Semmi nem az ő hibája.

Sajnos rá kellett jönnöm, hogy a tehetetlenségből fakadó őrlődésem sokszor frusztrációba csap át. Segíteni akartam rajta. Helyre akartam hozni a kapcsolatunkat. De csak annyit tehettem, hogy ülök mellette a középső ülésen, egyszerű utasként Sally utazásában.

A légiutas-kísérő egy köteg szalvétával és egy szemeteszacskóval a kezében tért vissza. Rezzenéstelen arccal, érzéketlenül hallgattam, ahogy azon viccelődnek, a pilóta jön Sallynek egy itallal.

Kész hercehurca volt, ahogy a légiutas-kísérő hozta az ásványvizet, aztán a citromot, és ha ez még nem lett volna elég, a mögöttünk ülő nő közölte, hogy a lime sokkal hatékonyabban szedi ki a foltot. Az előttünk ülő férfi viccesen hátraszólt, hogy a gyümölcssaláta lassan elbújhat mögöttünk. Aztán a férfi légiutas-kísérő hozott egy törölközőt, majd hozzátette, hogy ha még gint is keverünk hozzá, azt is elfelejtjük, mi történt a nadrággal.

Beszélgettek, nevettek, és úgy tettek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Pedig korántsem volt így.

Fogalmuk sem volt róla, hogy Sally gyönyörű szeme és ragyogó mosolya mögött mekkora tragédia rejtőzik.

És egyetlen átkozott eszközöm sem volt, amivel jobbá tehettem volna ezt az egészet – bármelyikünknek is.

Ismét megrázkódott a gép, de ezúttal a gyomrom is beleremegett. A következő percben már a pilóta szólt hozzánk, és tudatta velünk, hogy megkezdtük az ereszkedést Atlanta felé, az út hátralévő része rázós lesz. Egyszerre lett rajtam úrrá a rémület és a megkönnyebbülés.

Majdnem hazaértünk.

A francba. Majdnem hazaértünk.

Hátrahajtottam a fejem, aztán lehunytam a szemem. Nem megy. Képtelen vagyok nézni, ahogy Sally színlel.

Mégis ezt tettem.

Nap mint nap.

Az utolsó lélegzetvételemig. Mert az képtelenség volt, hogy Sally ne legyen az életem része. Mert az szívás lenne. Borzasztóan fájna. Darabokra törne. Úgyhogy kurvára mellette kellett maradnom.

Legalábbis így gondoltam, amíg rá nem ébredtem, hogy a világ nem tartozik nekem semmivel.

Hónapokig azt mondogattam, olyan mélyen vagyunk, hogy ennél rosszabb már nem lehet. De attól, hogy egyszer megjártad a poklok poklát, még egyáltalán nem biztos, hogy később nem lesz részed hasonlóban. Annak az esélye, hogy a villám kétszer csapjon ugyanoda, nagyjából a lehetetlennel volt határos.

Amikor hallottam, hogy Sally becsatolja az övét, és a légiutas-kísérő összeszedi a szemetet, már kezdtem rosszat sejteni.

Ha tudtam volna… Bárcsak tudtam volna!

Megfogtam volna az arcát, mélyen a szemébe nézek, és azt mondom, hogy minden szörnyűség ellenére, amin keresztülmentünk, a legjobb dolog volt az életemben őt szeretni.

Letérdeltem volna, és a bocsánatáért esedezem, amiért nem voltam türelmesebb, amikor szüksége volt rám.

Megcsókoltam volna, és azt mondom, mindannak dacára, ami történt, nem volt nap, hogy ne szerettem volna teljes szívemből.

Magamhoz öleltem volna. Megnyugtattam volna. Meggyőződtem volna róla, hogy az én Sallym olyan feltétel nélküli szeretetben hagyja el a földi létet, amilyet ő adott nekem.

Nem voltunk százévesek, akik leéltek egymással fél évszázadot. Nem voltak gyerekeink, pláne unokáink. Szó sem volt verandán hintázásról. Nem mentünk együtt lefeküdni, hogy utána egymás fülébe súgjuk, „szeretlek”. A fenébe! Ha tudtam volna, hogy itt a vége, esküszöm, vele megyek, legyen az akárhol. Vele akartam lenni.

Csakhogy nem tudtam.

Úgyhogy amikor közel hajolt, és alkoholtól bűzlő lehelettel közölte, hogy „Ugyan, Bowen! Tudom, hogy nem aludtál el.”, eltoltam magamtól.

Még csak ki sem nyitottam a nyavalyás szemem, hogy még egyszer utoljára ránézzek.

– Hagyjál már békén, Sally!

Na, igen. Pontosan ezt mondtam. Ez volt az utolsó mondatom a nőhöz, akit az életemnél is jobban szerettem. „Hagyjál már békén, Sally!”

Hogy ő mit tett és mondott utoljára?

Sóhajtott, megpuszilta az arcomat, megmarkolta a combomat, majd a következőt motyogta:

– Jól van. Én is szeretlek, seggfej.

A világ nem tartozik neked semmivel.

Tudtam, mert nem telt bele tíz perc, és az egész életemet elragadta.

Második fejezet

BOWEN

A kezem mozdulatlanul pihent a billentyűzeten. Bár megnyitottam egy táblázatot, csak bámultam magam elé. Órák óta ültem az íróasztalomnál. Néztem, de nem láttam. Millió gondolat kavargott és cikázott a fejemben, de túl kába voltam, hogy bármelyiknek is értelmet tulajdonítsak.

Minden olyan kicseszettül üres volt.

Az életem. A mellkasom. Képtelen voltam egyetlen lépést is tenni anélkül, hogy ne érezném úgy, menten összerogyok.

Munka közben viszont a legjobb formámat hoztam, hogy elrejtsem a gyötrődést, pedig legszívesebben csak eltűntem volna.

– Bowen! – Emily, az új titkárnőm szólt a belső telefonon.

Kihúztam magam, megigazítottam a nyakkendőmet, aztán megköszörültem a torkomat.

– Tessék!

– Az édesanyja keresi az egyesen.

Nem meglepő. Az volt a csoda, hogy mindjárt dél, és még nem égett anya miatt a vonal.

Sóhajtottam, aztán végigsimítottam a szakállamon. Több mint egy hónapja növesztettem ezt az átkozott szőrzetet, és harminckét év tükörsima arcbőr után rettentően idegennek éreztem. Igazság szerint ki nem állhattam, de kétségbeesetten szerettem volna valami változást. Valamit, bármit, ami legalább akkora átalakulást hoz külsőleg, mint amekkora a lelkemben végbement.

Sallynek biztosan nem tetszett volna, hogy szakállat növesztettem.

Lehunytam a szemem, és mordultam egyet.

Hagyjál már békén, Sally!

Ha csak Sallyre gondolok, olyan, mintha kést mártanának a szívembe. Fél év telt el a baleset óta, mégis olyan, mintha tegnap történt volna. Sally elvesztésének fájdalma soha nem múlik el. Még csak nem is csillapodott, pedig mindenki azt mondta, idővel halványulnak a sebek.

Egyik nap jön a másik után, mégis ugyanúgy fáj.

Valamilyen szinten megtanultam együtt élni a fájdalommal. De vannak olyan napok, mint ez is volt, amikor lehetetlen figyelmen kívül hagyni.

Felvettem a kagylót, aztán megnyomtam a pislákoló gombot.

– Szia, anya!

– Szia! Hogy vagy, kicsim?

Hintázni kezdtem a széken, aztán a plafonra bámultam.

– Jól.

– Vagyis rosszul, igaz?

– Mondtam, hogy jól!

– Igen, de hazudsz, ezért gyanítom, hogy az ellenkezője igaz annak, amit mondasz.

– Jó. Akkor pocsékul vagyok.

– Na látod! Tudtam én! Mondtam apádnak, hogy veled kéne ma mennem.

Kuncogtam, de mivel ismerem anyát, tudtam, hogy tényleg komolyan gondolja.

– Ne! Még véletlenül se! Nem akarok nagy ügyet csinálni a dologból. – Márpedig kurva nagy ügy, csak semmi kedvem nem volt mást is belevonni a saját szívfájdalmamba. – Majd besurranok, leülök hátra, és aláírok mindent, amit az ügyvédem mond. Aztán hazamegyek, kinyitok egy üveg Jack Daniel’st, és addig hajigálom a labdát Clyde-nak és Cukornak, amíg le nem szakad a karom, a kutyák pedig ki nem nyúlnak. Nem tudom, melyik lesz előbb.

– Nem lehetne mindezt pia nélkül?

– Anya! A pia a legjobb az egészben. Ez olyan, mintha azt kérném tőled, hogy ne szidd apát, miközben a tintát takarítod a mosógépből, a zsebében felejtett töltőtoll miatt.

Ez elég gyakran előfordult, tekintve, hogy apám régimódi fazon lévén mindig az ingzsebében hordja a tollát.

– A nénikéjét! – mormolta anya. – Még egy ilyen, és kiteszem a szűrét. Esküszöm, most már tényleg.

Erre kitört belőlem a röhögés.

A szüleim viccesek voltak. Bohém, egymást végtelenül szerető emberek, viszont pillanatok alatt fel tudták bosszantani a másikat. Mondjuk harminckilenc év házasság után nem csoda.

Nekik megvolt, amire én mindig is vágytam. Egy ember, aki végtelen bosszúságot tud okozni, viszont hisztérikusan röhög, amikor viszonzom az őrültségeit. Egy ideig úgy éreztem, én is megtaláltam a hozzám illő társat.

Aztán elvesztettem.

Még mindig gombóc volt a torkomban, de próbáltam normálisan beszélni.

– Jól vagyok. Tényleg.

– Persze, persze.

Anyám nyelvén ez annyit jelent: hazudsz, te szarzsák. De mivel a mai napod a szokásosnál is durvább lesz, nem állok le vitatkozni.

Valójában hálás voltam minden figyelemelterelésért.

Az asztal sarkán tornyosuló hatalmas aktakupacra pillantottam. Amint egy kicsit enyhült a gyászom, és képes voltam kitenni a lábam a házból, belevetettem magam a munkába, és saját könyvelőirodát nyitottam. Csakhogy túl sok ügyfelet vállaltam. Éjszakába nyúlóan dolgoztam. Mindent megtettem, hogy ne kelljen egyedül lennem otthon.

– Folytatnom kéne a munkát.

– Ugyan! Tiéd a cég. Emily talán össze tud adni kettőt meg kettőt, amíg te a szegény, elhanyagolt édesanyáddal beszélsz.

Na igen. A kettő meg kettő egyenlő négy pontosan az, amit anya a könyvelésről gondolt. Egészen addig, amíg eljött az adóbevallás ideje. Akkor persze én voltam a kedvenc gyereke.

A szememet forgattam.

– Elhanyagolt? Mi történt? Tyson megtanulta kimosni a szennyesét?

– Ne légy nevetséges!

– Anya! Tyson huszonkilenc éves. Talán meg tudja különböztetni a sötétet a világostól.

– Hogy tönkretegye a szép kezét? Ugyan, kérlek!

Hátradőltem, és kinyújtottam a lábam.

– Tudod, nemsokára férjhez megy, és a vejed gyűlölni fog, amiért elkényeztetted a fiadat.

– Ne viccelj! Ha összeházasodnak, legalább más viseli gondját. Amúgy mindannyian tudjuk, hogy Jared odavan értem.

– Igen, de… Várj! Jared? Megint összejöttek?

Anya felszisszent, aztán gyanús csend támadt a vonal túlsó végén.

– Anya!

– Hm… Azt hiszem, ezt nem lett volna szabad elmondanom.

Persze hogy nem. Az egész család hímes tojásként bánt velem a baleset óta. A legtöbbször nagyra értékeltem, hogy kímélnek, most viszont nehezményeztem, amiért az öcsém nem velem osztotta meg először a nagy hírt, miszerint újra együtt van a vőlegényével. Főképp, hogy én hoztam őket össze. Szerintem jogom lett volna elsőként értesülni a fejleményekről.

– Mikor történt?

– Jaj, kicsim! Sajnálom. Nem kéne erről beszélgetnünk. Enélkül is van elég bajod.

– Már késő. Most, hogy ledobtad a bombát, nem várhatod, hogy…

A beszélgetés rögtön megszakad, amikor nyílik az irodám ajtaja, és beviharzik a nővérem, hóna alatt a méregdrága dizájner táskájával.

– Mi a fene? – mormoltam, ahogy megkerülte az íróasztalt. Olyan erős parfümillatot árasztott, mintha egy virágboltot húzna maga után.

Egy kívülálló számára ilyenek lehettek a Michaels testvérek:

Cassidy Michaels-Harrington: A legidősebb gyerek. Elképesztően sznob. Lakberendező. Két komisz kölyök anyja, akiket egyébként imádtam. Egy olyan ügyvédhez ment feleségül, aki, ha lehet, még a nővéremet is felülmúlta sznobizmusban.

Tyson Michaels: A legkisebb, sznob. Utolsó éves plasztikaisebész-hallgató. Nyilvánvalóan visszatalált a korábbi, ortopéd sebész vőlegényéhez, aki nem volt sznob, de bizonyos szempontból gyanús, hogy hajlamos volt rá, mert elviselte, mi több, szerette az öcsémet.

Aztán ott voltam én, Bowen Michaels: Teljesen normális könyvelő. Középső gyerek, aki azon gondolkodott, hogyan lehet két jó fej szülőnek csak egyetlen épelméjű, és két ultra sznob gyereke.

A tesóim egyébként nem voltak rossz emberek. A különbözőségeink ellenére nagyon szerettem őket. Nem voltam benne biztos, hogy túléltem volna a tragédiát, ha Cassidy nem hagy ott csapot-papot, és költözik hozzám az első hónapban. Aztán ott volt Tyson, aki számtalan éjszakát töltött mellettem a fürdőszoba padlóján ülve, amikor kitört belőlem az eszeveszett zokogás.

Annak ellenére, hogy teljesen más emberek voltunk, egy családhoz tartoztunk, és hálás voltam a sorsnak, hogy ilyen testvéreket adott.

De nem ma.

Felpattantam.

– Mi a frászt keresel itt?

Cassidy lebiggyesztette az ajkát.

– Örülök, hogy látlak, öcskös.

– Cassie az? – kérdezte anya a vonal túlsó végén. – Mondd meg neki, hogy késésben van!

Nagyszerű. Ezek szerint összefogtak ellenem. Mondjuk egy kicsit sem kellett volna ezen meglepődnöm, mégis sokkolt a tény.

A nővérem felé húztam a telefont, mire a készülék alja leverte az asztalon lévő tolltartót.

– Mondd meg neki te! Amúgy is hozzátok készül.

Cassidy felcsattant.

– Dehogyis!

– De igen. Merthogy velem nem jössz, az biztos. Ezerszer elmondtam már mindenkinek, hogy egyedül akarom végigcsinálni ezt a procedúrát.

Cassidy vállat vont.

– Ebben nem értünk egyet.

– Nem vitatkozom! Jó ég! Mi a frász van veletek? Amióta felkeltem ma reggel, levegőt venni sem volt időm. Azt hiszitek, közönségre van szükségem? Túl akarok lenni ezen az egészen, hazamenni, és kurvára elfelejteni mindent!

Cassidy megigazította hosszú, dús, gesztenyebarna haját, amelynek a színét apától örökölte, ahogy mindegyikünk, de ezt leszámítva kiköpött anyám volt. Magas, vékony, zöld szemű, széles arccsontú. Parancsolgató természetével a sírba tudott tenni, ahogy időnként az öcsémet is.

– Nem közönségnek jöttem, Bowen. Az öcsém vagy, és szeretlek. Nem akarok bemenni. Majd megvárlak a kocsiban. Mindegy.

Megérintette a kézfejemet.

– És mielőtt férfiúi büszkeségedben elküldenél, gondolj arra, hogy ő sem akarná, hogy teljesen egyedül csináld ezt végig.

Sóhajtottam.

Nem. Ő ezt az egészet nem akarta volna. De ahogy a repülőgép elérte a kifutót, már nem volt választásunk.

Cassidy megszorította a bicepszemet.

– Szedd össze magad! Hadd vigyelek el ebédelni, aztán harcoljunk annak a százötvenkét embernek az igazáért, akik életüket vesztették azon a járaton! De mindenekelőtt Sallyért.

Összerándult a gyomrom. Ez aztán az ördögi kör. Nem igazságszolgáltatást akartam, csak visszakapni Sallyt.

Ehelyett el kellett mennem a bíróságra, hogy végighallgassam a Sky High légitársaság ügyvédjét, aki rezzenéstelen arccal kijelenti, hogy nem a társaság hibájából történt a 672-es járat tragédiája, amelyben több mint az utasok háromnegyede életét vesztette, miután a gép kifarolt, megpördült, majd kettétört és felrobbant.

A feketedoboz viszont mást mondott.

A nyomozó hatóságok is mást mondtak.

És a tény, hogy minden este egyedül kellett álomra hajtanom a fejemet, ugyancsak mást mondott.

Akármennyire nem akartam megjelenni a tárgyaláson, a nővéremnek igaza volt. Azok után, hogy mindössze huszonhét túlélő maradt, valamit tenni kellett. A több millió dolláros, csoportosan benyújtott keresetünk nem mondható éppen igazságszolgáltatásnak. A másik lehetőség viszont az volt, hogy a milliárd dolláros cég megússza százötvenkét ember halálát a Szövetségi Légügyi Hivatal által kiszabott, hat számjegyű büntetéssel.

Az áldozatok hozzátartozóinak nagy része peren kívül megegyezett a légitársasággal, de a túlélők összefogtak, és közös jogi képviselőt fogadtak. Azt leszámítva, hogy aláírtam a papírt, kerültem mindent, ami az átkozott perrel kapcsolatos. Most viszont a Sky High is hajlandóságot mutatott pontot tenni az ügy végére, ugyanis szerették volna, ha végre lekerül a nevük az újságok címlapjáról. A baleset óta először arra kértek minden túlélőt, jelenjen meg a bíróságon.

A múlt hetet rettegésben töltöttem, aztán próbáltam magam megnyugtatni, végül megadtam magam a mérhetetlen fájdalomnak.

Nem volt szükségem rá, hogy emlékeztessenek arra napra. Amíg élek, nem felejtem el.

Ahogy magamhoz tértem, és elfogott a pánik a lángoló romhalmaz közepén.

Ahogy az emberek fülsiketítően sikoltoztak, segítségért könyörögtek, majd néma csend támadt, és a holttestek szanaszét hevertek a kifutópályán.

Ahogy megtaláltam Sally élettelen, a vértől szinte felismerhetetlen testét.

Ahogy törött karral próbáltam újraéleszteni, mire hatalmasat reccsent a bordája.

Ahogy elrángattak tőle.

Ahogy a nevét ordítottam, amíg fulladni nem kezdtem a füsttől.

Ahogy belém hasított a felismerés, hogy Sally végleg a baleset áldozata lett, ami azt jelentette, hogy életem végéig kísérteni fog ez az egész.

Nem. Egyáltalán nem volt szükségem emlékeztetőre.

De ahogy elnéztem a nővéremet, aki épp anyámmal beszélt telefonon, sokkal inkább az bosszantott, hogy tényleg szükségem volt rá, mintsem az, hogy az utolsó pillanatban zúdították rám a dolgot.

Nagyon elegem volt abból, hogy a családom azt hitte, figyelniük kell minden lépésemet, nehogy kárt tegyek magamban. És az egészben a legrosszabb, hogy igazuk volt.

Itt volt vége.

Néhány órával később mindennek vége volt. A harcnak. A pernek. A soha véget nem érő „mi lett volna, ha” gondolatmenetnek.

– Rendben. De a kocsiban maradsz, és te fizeted a kaját – mondtam a nővéremnek.

Cassidy elvigyorodott.

– Javaslat elfogadva.

– Hála az égnek! – sóhajtott anya megkönnyebbülten.

Megvakartam az orrnyergem, lehunytam a szemem, aztán így szóltam anyához:

– Egy hétig nem állok szóba veled.

– Ez vicces, mert holnap átmegyek, és viszek vacsorát. De ha neked úgy jobb, hát legyen.

– Nem kérek vacsorát. A Jack Daniel’s, Clyde, Cukor és a végkimerülésig labdázás melyik részét nem értetted?

– Leginkább azt, hogy miért kell tönkretenned az egészséges májadat, amit ugyancsak nekem köszönhetsz, mivel én szültelek. Valamint azt, hogy miért kell szegény kutyaunokáimnak végkimerülésig játszaniuk, ahelyett, hogy a szüleiddel vacsorázz? Hatkor találkozunk. Puszi!

Azzal letette.

Hát ez kurva jó.

Ha még nem lett volna elég pocsék ez a nap, ismét nyílt az irodám ajtaja, majd beviharzott Tyson.

– Bocsánat a késésért! – zihálta, majd csípőre tette a kezét. – Na jó. Ez nem teljesen igaz. Szándékosan késtem, mert tudtam, hogy Cass is késni fog.

Összevont szemöldökkel a nővéremre nézett.

– Kösz, hogy már megint hülyét csináltál belőlem!

Cassidy a szemét forgatta.

– Magadtól is az vagy. Mindig is az voltál, és az is maradsz. Ez nem újdonság.

Ezután cukkolni kezdték egymást, ahogy csak a Michaels testvérek tudják, ha nagy a baj.

De ahogy már mondtam: a világ nem tartozott nekem semmivel.

Még békével és csenddel sem, miközben vártam, hogy elnyeljen az univerzum.

Harmadik fejezet

REMI

A talpam a fapadlóhoz tapadt, ahogy mezítláb slattyogtam ki a konyhába.

Pislogtam. Egyszer. Kétszer. Aztán a biztonság kedvéért harmadszor, de láttam, hogy nem válik köddé.

– Ugye csak viccelsz?

Összerezzent, a szája felé félúton megállt a kanál.

– Mi az?

Morogva odatrappoltam az asztalhoz, és felkaptam a gabonapelyhet.

– Ne edd meg a gabonapelyhemet, Mark! Tegnap már megállapodtunk, erre tessék!

– Nem – vonta fel a szemöldökét. – Abban állapodtunk meg, hogy nem kapcsolsz be tíz párásítót a több ezer növényednek, mert lassan tényleg az az érzésem, hogy egy átkozott őserdőben lakom. Aztán… eldurrant az agyad, és rendeltél valami thai csirkét, csak hogy közölhesd velem, az a tiéd, és egy falatot sem ehetek belőle. A reggelizőpehelyről nem volt szó.

Egyfelől jogos volt, amit mondott, bár nincs több ezer növényem. Még három számjegynél sem tartottam. És mivel csak kilenc párásítót kapcsoltam be, Mark állítása nem volt teljesen igaz.

A szájába kanalazta a pelyhet, és vigyorogva, csillogó szemmel ropogtatta.

– Nyugi! Majd veszek neked.

– Nem fogsz.

Megráztam a dobozt, de csak a kedvenc reggelim morzsáinak zörgését hallottam.

– Amúgy szerinted most mit érek vele? Tíz perc múlva mennem kell.

A magam köré csavart törülközőre, aztán a fejemen lévő turbánra pillantott.

– Akkor szerintem kisebb gondod is nagyobb a gabonapehelynél.

Amikor négy éve összeköltöztem a két legjobb barátommal, igazi álomnak tűnt. Zöldfülű huszonöt évesek voltunk, nagy reményekkel néztünk a jövő elé. Mark összespórolt annyit, hogy nyithasson egy bárt, Aaron pedig folyamatosan kapaszkodott felfelé a céges ranglétrán. Én velük ellentétben még csak próbáltam meghódítani a világot (értsd: munkanélküli voltam). Úgyhogy bevallom, isteni áldás volt összeköltözni a két legjobb barátommal, és háromfelé osztani a költségeket.

Bár mégsem volt mindig leányálom olyan pasikkal lakni, akik allergiásak voltak a bevásárlásra és a házimunkára, ráadásul nem hajtották le maguk után a vécédeszkát.

Félreértés ne essék: imádtam őket. De az együttéléstől néha besokalltam.

Minden tekintetben különböztünk, de amikor találkoztunk a középiskolában, pontosan erre volt szükségünk.

Az első év mindannyiunknak jól telt. Én voltam az egyik legnépszerűbb lány az iskolában. Csapatkapitány voltam a pomponlánycsapatban. Mindenki kedvesnek és nagylelkűnek ismert, holott semmit nem tettem önzetlenül. Az apámnak már akkor is étterme volt, a Hullám, ahol a környék legfinomabb sajtos sült krumpliját lehetett kapni. Ha valaki velem jött, ingyen ehetett.

Tökéletes életem akkor hullott darabokra, amikor felröppent a hír, hogy anyám összeszűrte a levet a nős spanyoltanárommal. Nem gondoltam, hogy bárkit is érdekel anya és Mr. Ruiz viszonya, csakhogy semmi sem érdekesebb egy középiskolában, mint egy botrány. Sosem értettem, miért, de mások döntései miatt rajtam csattant az ostor. A barátaim nem álltak szóba velem. A szüleim elváltak. Anya és Mr. Ruiz Texasba költöztek. Tizenöt évesen odalett a tökéletes világom, ezért úgy döntöttem, ott maradok, ahol otthon érzem magam. Apával és az ingyen sajtos krumplijával.

Következzék Aaron Lanier!

Alig várta, hogy gimit váltson, és nagy reményeket fűzött az új iskolához. Nagy reményei körülbelül tizenkét másodpercig tartottak, mielőtt kikiáltották a meleg fiúnak. Már megint… Akkoriban Aaron az a fajta srác volt, aki sohasem érezte magát igazán jól a bőrében. A helyzetén az sem segített, hogy sokszor keki színű nadrágot viselt, és mindennap gondosan bezselézte a haját, miközben a korabeli srácok kosaras mezt hordtak, és jó, ha kétnaponta megtalálták a szappant és a dezodort.

Abban az évben megtapasztaltam, nem kell sok hozzá, hogy az ember a periférián találja magát, és a rosszindulatú pletykák főszereplője legyen. Csakhogy szegény Aaron még nálam is rosszabbul járt. A szekrényét rendszeresen óvszerekkel és ingyenes HIV-tesztet reklámozó szórólapokkal díszítették ki, év végéig pedig annyiszor zárták be valamelyik szekrénybe, hogy a portás végül kulcsot másoltatott neki, így szükség esetén ki tudott szabadulni.

Úgy tűnt, Aaron megmentőre akadt David Scott, iskolánk sztárfocistája személyében, aki az egész iskola előtt megkérdezte Aaront, volna-e kedve felmenni hozzá.

Így indulnak a gimis románcok.

Egyetlen probléma volt. A millió pletyka és szóbeszéd ellenére Aaron nem volt meleg.

Alig ejtette ki a száján, hogy bocs, de ő nem meleg, az egész iskola a bátor Davidet nyilvánította áldozatnak, és Aaron volt a gazember.

Mivel nagyon is jól tudtam, milyen gyorsan képes több száz diák az ember ellen fordulni, kimenekítettem Aaront az ebédlőből, miközben élénkvörös arcára kiült a rémület. Nem ismert, de örült, hogy van, aki átérzi a helyzetét.

Ezután elválaszthatatlanok lettünk. Minden reggel elkísért az osztályteremig, együtt ebédeltünk, és minden délután együtt írtuk a leckét apa éttermében. A suliban természetesen mindenki azt hitte, járunk. Aaron annyira hálás volt a szexuális irányultságának megerősítéséért, hogy sosem cáfoltuk meg a feltételezéseket.

Harmadikban aztán Mark Friedman is besétált az életünkbe, trióra kiegészítve az addigi duót. Új volt a suliban, és kis híján szívbajt kaptam, amikor megláttam a közel kétméteres srácot, Aaron helyén ülni a tornacsarnok mögött. Nem mintha foglalt helyünk lett volna, de két év után, amikor a fenekünk már a füvet is kikoptatta ott, szerettük azt hinni, hogy az a miénk.

Úgyhogy vettem magamnak a bátorságot, és közöltem az óriással, hogy rossz helyen ül.

Elküldött a francba.

Mondtam neki, hogy nem kell ekkora bunkónak lennie.

Erre ismét elküldött.

Aaron közbelépett, és közölte Markkal, hogy ő menjen a francba, de jellemző módon még hozzátette a végére, hogy kérlek.

Egy pillanatra azt hittem, Aaronnak annyi, de Mark csak vigyorgott. Megadóan feltartotta a karját, és így szólt:

– Nyugi, haver!

Majd ugyanazzal a lendülettel Aaron fölé tornyosult.

Hát, így csatlakozott Mark a csapathoz.

Aaron gazdag és sznob szüleivel meg az én jó fej, egyedülálló apámmal ellentétben Marknak balhés családi élet jutott. Alkoholista apja folyton a kanapén hevert, az anyja pedig gyógyszerfüggő volt, és szinte mindig az ágyat nyomta. Mindennapos volt náluk a csetepaté, és annak ellenére, hogy folyton veszekedtek, soha nem ment ki hozzájuk a családsegítő. Mivel Marknak nemcsak a szíve, hanem az étvágya is nagy volt, nem érte be azzal a szinte semmi kajával, amit otthon talált. Nekem viszont ingyen volt a sajtos krumpli, amit apa végül gyorsan módosított hamburgerre, csirkefalatokra és minden másra, ami szerepelt az étlapon. Aaronéknál volt egy vendégszoba, ahol Mark több időt töltött, mint otthon.

Középiskola után mindannyian máshol tanultunk tovább, de amikor hazajöttünk az ünnepekre vagy a nyári szünetre, mintha semmi nem változott volna. Amikor visszaköltöztem Atlantába, nem kerestem lakást, mert úgy gondoltam, az lesz a legjobb, ha a srácokkal lakom. Annak ellenére, hogy kismilliószor szidtam magam a döntés miatt, valójában soha nem bántam meg.

Az évek során mindannyiunk anyagi helyzete megváltozott. Mark bárja, a Rozsdás Szög virágzott. Aaron egy belvárosi nagyvállalatnál dolgozott mérnök informatikusként, én pedig saját ingatlanügynökséget nyitottam. Mindannyian megengedhettük volna magunknak, hogy külön lakásba költözzünk, méghozzá nagyobba, mint a jelenlegi, százhetven négyzetméteres közös albérlet. Ugyanakkor volt valami hihetetlenül kényelmes ebben a felállásban, ami miatt mind itt maradtunk.

Mark megrögzött agglegény volt, Aaron félt az elköteleződéstől, én pedig nem találkoztam olyan férfival, aki egy kicsit is felkeltette volna az érdeklődésemet.

Oké, talán a kényelmes és szomorú jobban jellemzi az együttélésünket. De nekünk megfelelt.

Legtöbbször.

Kivettem a tálat Mark kezéből, aztán fogtam egy kanalat. A konyhapultnak támaszkodva jelentőségteljes pillantást vetettem rá, majd vigyorogva enni kezdtem a pelyhet.

Mark keresztbe fonta a karját, hátradőlt a széken, és ugyancsak jelentőségteljesen rám nézett.

– Barbár.

Vállat vontam, és igyekeztem minél hangosabban ropogtatni, mert pontosan tudtam, mennyire utálja.

Minden falatnál farkasszemet néztünk, amíg Aaron fel nem tűnt, és el nem rontotta a reggelizés örömét.

– Remi!

Ijedtemben ugrottam egyet, mire néhány falat híján az egész tálka finomság a padlón kötött ki.

Markból kitört a röhögés.

Dühös pillantást vetettem Aaronra.

– Mi a frász van? Miért ordítasz?

Feltartotta a kezét, és úgy tett, mintha meg akarna fojtani. Kék zakója alatt megpillantottam az elegáns mellényt.

– Nekem jobb kérdésem van: mi a frászért vagy még törölközőben?

A padlóra ömlött reggelimre néztem.

– Épp ettem. De úgy tűnik, takarítani fogok.

– Nincs időnk ilyesmire.

Aaron óvatosan előrelépett, és olyan undorral kerülte ki a tejtócsát, hogy a tigris a gabonapehely dobozán elsírta volna magát. Miután kivette a kezemből a tálat, erőteljes mozdulattal a mosogatóba hajította.

– Öt perc múlva indulnunk kell, és még fel sem öltöztél. Ma nem késhetünk el, Remi.

Sóhajtott, aztán szőke hajába túrt, de gyorsan eszébe jutott, hogy meglehetősen felháborító mennyiségű zselével kellett a rakoncátlan fürtjeit megreguláznia. Ehelyett megdörzsölte az orrnyergét.

– Csak… nem késhetünk.

Mark és én összenéztünk.

Fél évvel korábban Aaron és én Coloradóból utaztunk haza, amikor a meghibásodott futómű miatt landoláskor kettétört a repülőgépünk, amelynek soha nem lett volna szabad engedélyezni a felszállást. Mindössze huszonhét ember élte túl a balesetet, de senkit nem került el a katasztrófa súlyos traumája, még azokat sem, akik könnyebb fizikai sérülésekkel megúszták.

Aaron már nem az a csendes, visszahúzódó srác volt, akit piszkáltak a suliban. Több mint száznyolcvan centi magas volt, és heti négyszer járt gyúrni Markkal. Valahányszor végigment az utcán, nem volt nő, aki ne fordult volna meg utána, a kolléganői pedig nyíltan rajongtak érte. Ő volt az egyik legerősebb férfi, akit ismertem, de a baleset óta szenvedett.

Rémálmok gyötörték – sokszor.

Szorongás tört rá a semmiből.

És néha egyszerűen csak tele lett a hócipője az élettel.

Markra pillantottam. A viccelődésnek vége szakadt.

Ő felállt, és a közös barátunkra nézett.

– Nyugalom, haver!

Aaron megdörzsölte a szemét a hüvelyk- és a mutatóujjával.

– Nincs időnk. Tudod, hogy utálok késni.

A homlokomat ráncoltam. A fickó tényleg kényes volt a pontosságra, de nem emiatt kapott kis híján pánikrohamot.

Összeszorult a gyomrom, ahogy néztem, hogy az alsó ajkát harapdálja. Bármit megtettem volna, hogy megszabadítsam ettől, de hiába utaztunk ugyanazon a gépen, másképp éljük meg a történteket. Abban a pillanatban, hogy a gép kereke földet ért, megváltozott az életünk. Hiába a megszokott, jól ismert lakásba tértünk vissza. Hiába aludtunk ugyanott, mint azelőtt. Hiába ültünk minden reggel ugyanannál az asztalnál. Mert ahogy a gép, úgy az életünk is kettétört.

Isten áldja Markot. Fogalmam sincs, mi lett volna velünk nélküle. Hiába próbáltunk egymáson segíteni Aaronnal, a sérült lelkek nem gyógyíthatják meg egymást.

Mark soha nem tudta, mit mondjon, vagy tegyen, de mindig próbálkozott. Ha éjjel zavartan vagy félve felriadtam, rögtön ott termett, és magához ölelt. Amikor Aaron borult ki, Mark órákon át ült az ágya szélén, és beszélt hozzá.

Ha ezek a dolgok jutottak eszembe, bűntudatot éreztem, amiért nem hagytam, hogy megegye a gabonapelyhemet. Megérdemelte volna, hogy felvásároljam neki az áruház teljes pehelykészletét.

Mark fölénk hajolt, aztán hol Aaronra, hol rám pillantott.

– Akarjátok, hogy veletek menjek? Majd szólok Ericnek, hogy beszéljen a sörszállítóval. Pár perc, és összekapom magam.

– Ne! – vágta rá Aaron. – Minden rendben. Jól vagyok. Kurvára rendben vagyunk.

Megszorítottam a kezét, és egy ideig nem engedtem el.

– Öt perc, és jövök. Ígérem.

Ellágyultak a vonásai, és leengedte a vállát.

– Sajnálom. Én…

– Nem kell magyarázkodnod – csóváltam a fejem. – Megyek, és felöltözöm. Te vezetsz, én pedig út közben sminkelek. Jó lesz?

Bólintott, aztán halvány mosoly jelent meg az ajkán.

– Rendben.

A konyha felé menet megböktem Markot. Bár tekintve, hogy százhatvan centi sem vagyok, nem igazán találtam el a vállát.

Mark rám kacsintott, aztán a szobám felé biccentett, mintha így jelezné, ne aggódjak, majd ő megoldja.

Melegség járta át a szívem.

Eltekintve a kényelemtől és a szomorúságtól, épp ezért laktunk még mindig együtt sikeres, huszonkilenc éves felnőtt ember létünkre is.

Mielőtt a szobába értem, felnevettem, amint hallottam, hogy Mark osztja Aaront.

Emlékszünk a fent említett részre, hogy Mark sosem tudja, mit mondjon vagy tegyen? Nos, íme az élő példa:

– Nagyon menő ez a szerkó. Készültél valami beszéddel az Oscar-díj átvételére, vagy rögtönözni fogsz?

– Fogd be! – vágott vissza Aaron, de hallani lehetett a hangjában a tréfálkozást.