Lynn Painter

FOGADNI

MEREK

RÁD

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

NEGYVENHATODIK FEJEZET

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

ÖTVENEDIK FEJEZET

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET

UTÓSZÓ

BAILEY ÉS CHARLIE LEJÁTSZÁSI LISTÁJA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Ezt a könyvet a néhai Nora Ephronnak,
minden idők legnagyobb romkomírójának,
az őszi összebújós filmek koronázatlan királynőjének ajánlom.

Valamint a lejátszási listákat készítő olvasóknak és a rajongóknak,
akik aláhúzzák a kedvenc soraikat,
post-ittel jelölik be a legjobb jeleneteket,
és hangulattáblákat készítenek a regény alapján.
Bárcsak mindenki ilyen lelkesedéssel merülne el egy-egy történetben!

ELSŐ FEJEZET

HÁROM ÉVVEL KORÁBBAN

BAILEY

Charlie-val a fairbanksi repülőtéren találkoztam először.

Akkor köszöntünk el egymástól apámmal, úgyhogy a könnyeimmel küszködtem, hiszen épp magam mögött hagytam az addig ismert életemet, és Nebraskába készültem, hogy onnantól kezdve – a szüleim hivatalos válása után – ott lakjak anyámmal. Felszegtem az állam, és megpróbáltam érettnek tűnni, ahogy a rózsaszín gurulós kézipoggyászommal végigmentem a reptéren, de minden pillanatban rám nehezedett a honvágy és minden olyan, e helyhez kapcsolódó emlék súlya, amit épp hátrahagytam.

Akkor szóltunk egymáshoz először, amikor a hosszú sorban álltam a biztonsági ellenőrzésre várva, körülöttem csupa idegen, és azon stresszeltem, hogy a fogszabályzóm miatt vajon bejelez-e a fémdetektor, vagy sem.

A sor megindult, de egy lépést sem tudtam tenni, mert az előttem álló párocska csókolózott. Szenvedélyesen. Mintha összeragadt volna a szájuk, és a fejük ide-oda forgatásával próbálták volna széthúzni.

Szinte felfalták egymás arcát. Megköszörültem a torkomat.

Semmi.

Megint megköszörültem a torkomat.

A srác erre kinyitotta a szemét – csak az egyik szemét láttam –, és egyenesen rám nézett. De közben még mindig a lányt csókolgatta! Mintha ez nem lett volna elég furcsa, hozzám beszélt, de az ajkát még mindig a lány ajkához tapasztva:

– Jaj, istenem, mi az?

Ami a szájából így hangzott: jhjistönmmuof.

Aztán behunyta a szemét, és újra teljes erőbedobással csókolózni kezdtek.

– Elnézést – sziszegtem összeszorított fogakkal. Az érzelmi szorongásomat ingerültség váltotta fel. – De a sor… Halad a sor.

A Szem újra kinyílt, és a csávó rám meredt. Elhúzta a száját, és mondott valamit a barátnőjének, mire végre előrébb álltak. Végre. Hallottam, ahogy a csaj arról csiripel, mennyire fog hiányozni neki, és a profiljából láttam, ahogy a srác megereszt egy félmosolyt, de nem mond semmit, csak kéz a kézben lépkednek előre.

De nem tudtam nem észrevenni, hogy nagyjából velem egyidősek lehetnek.

Hogy mi van?

Elsős gimnazista voltam. A korombeliek nem smárolnak nyilvánosan, sőt még vezetni sem tudnak. Az én korombelieknek nincs bátorságuk a reptéri biztonsági ellenőrzésen ilyen kihívóan viselkedni, ahol akár bajba is kerülhetnek emiatt.

Szóval, kik ezek az ellenszenves, közszeméremsértő lázadók?

A lány kilépett a sorból, és intett a srácnak, valószínűleg megkönnyebbülten, hogy végre oxigénhez jut. Miután átjutottam a biztonsági ellenőrzésen, és elrendeztem a holmimat, rápillantottam a telefonom kijelzőjén az órára. Ott akartam lenni az ajtó mellett, amikor megnyitják a kaput, szerettem volna mielőbb odaérni. Megkerültem az arcfaló idiótát, aki a telefonját nyomkodta éppen, és olyan gyorsan szedtem a lábam a kapu irányába, amilyen gyorsan csak tudtam.

Csak akkor nyugodtam meg végre, amikor közvetlenül a check-in pult mellett foglaltam helyet, ahol nem maradhatok le semmilyen fontos bejelentésről, és ahol garantáltan a sor legelején kapok majd helyet.

Átlapoztam a telefonomat, megnéztem a légitársaság applikációján a frissítéseket, aztán feltettem a fejhallgatómat, és elindítottam a frissen összeállított Bailey Reptéri Lejátszási Listáját. De ahogy hátradőltem, és figyeltem a terminálon tébláboló többi utast, nem tudtam nem azon töprengeni: vajon hányan kényszerülnek olyan helyre utazni, ahová nem szeretnének, hogy olyan új életet kezdjenek, amihez semmi, de semmi kedvük.

Ha fogadni kellene, azt mondanám: nulla.

Szerintem az egész repülőtéren én voltam az egyetlen ember, aki nem lelkesedett ezért az utazásért. Jegyem volt a saját kitelepítésemre, ami nettó szívás. Az egyórás várakozási idő alatt végig ezen rágódtam, főleg akkor, amikor az Imádnivaló Négytagú Család leült velem szemben, és úgy néztek ki, mint a Disney Resort plakátgyerekei, akik szemmel láthatóan lelkesedtek az utazásért.

A családi boldogságuk látványa miatt elővettem az aprócska alvótakarómat, amit még mindig használtam (persze senki nem tudott róla), és sírdogáltam egy kicsit.

Ha azt mondom, szorongtam, mire elérkezett a kapunyitás ideje, az enyhe kifejezés lenne. Én álltam legelöl a sorban – még szép, a fenébe is! –, de feszült voltam a saját rosszkedvemtől. Alapból nyomott hangulatomra még rátett egy lapáttal az Imádnivaló Négytagú Család.

– Hé, te! – Balra néztem. Az arcfaló idióta állt mellettem, akit a biztonsági ellenőrzésen láttam. Úgy mosolygott rám, mintha barátok lennénk. – Mindenhol kerestelek, bébi.

Hátrapillantottam a sorban álló emberekre, mert nem tudtam elképzelni, hogy hozzám beszél. Amikor visszafordultam, ő már egyértelműen közelebb lépett hozzám, arra kényszerítve, hogy tegyek előrébb egy lépést, és beállhasson mellém. A vállával meglökte a vállamat, és rám kacsintott.

Mi a fene folyik itt? Be van tépve?

– Mit művelsz? – suttogtam, és a kézipoggyászom pántját szorongatva próbáltam eltávolodni tőle, miközben továbbra is tartottam az első helyemet a sorban. Kapucnis pulóvert viselt „Mr. Semmi” felirattal, bő nadrággal. Semmi nem volt a kezében. Se kézipoggyász, se könyv, se kabát. Miféle ember utazik így?

Még közelebb lépett, így az arca körülbelül egy centire került az enyémtől.

– Nyugi, Szemüveg – dünnyögte az orra alatt. – Csak nem akarok a sorban várakozni, úgyhogy úgy teszek, mintha együtt lennénk.

– De. – Ránéztem, és azon tűnődtem, ki lehet valójában ez a Mr. Semmi. Egyértelműen annyinak nézett ki, mint én, és alapvetően vonzó srác. Sűrű, sötét, keszekusza haja és szép szája volt, de túl pofátlan egy átlagos fiúhoz képest. – Ez nem igazságos.

Felvonta az egyik szemöldökét.

– Mindenkinek sorba kell állnia – folytattam, közben próbáltam nem úgy beszélni, mint egy gyerek, amikor azt kiabálja, hogy „csalás!”, pedig legszívesebben lekevertem volna neki egy pofont. – Ha nem akarsz várni, gyere ide korábban.

– Ahogy te? – kérdezte, gúnytól sötét hangon.

Felemeltem a szemüvegemet.

– Igen, ahogy én.

Miért szórakozik velem ez a vadidegen? Ez a büntetés azért, mert arról ábrándoztam, hogy az Imádnivaló Négytagú Család itt ragadjon a reptéren? Nem úgy volt, hogy a karma macska képében találja meg az embert? Nem pedig egy ilyen izé formájában.

Oldalra billentette a fejét, és rám nézett.

– Fogadok, hogy régebben folyosófelügyelő voltál a suliban.

– Tessék?

Ezt egyértelműen sértésnek szánta, én pedig tépelődtem, hogy megüssem, vagy zokogva könyörögjek neki, hogy hagyjon békén. Még egyszer hátrapillantottam: a mögöttem álló pasas a drótkeretes szemüvege mögött vigyorgott, egyértelműen hallgatózott. Visszafordultam Mr. Semmihez.

– Nem mintha bármi közöd lenne hozzá – súgtam neki –, de az én iskolámban előbb-utóbb mindenkinek jutott folyosófelügyelői feladat.

– Hát persze.

Hát persze? Morgással kevert hörgésszerű hangot adtam ki, aztán átvillant az agyamon, vajon szövetségi bűncselekménynek minősül-e, ha megütöm az egyik utastársamat.

– Te… Te nem hiszel nekem? – sziszegtem összeszorított fogakkal. – A folyosófelügyelőséggel kapcsolatban?

Elvigyorodott.

– Nem arról van szó, hogy nem hiszek neked, hanem arról, hogy mindketten tudjuk. hogy akár kellett volna, akár nem, te akkor is jelentkeztél volna.

Szent szar. Honnan tudja? Nem tévedett, de bosszantott, hogy úgy viselkedik, mintha ismerne, amikor a kapcsolatunk mindössze öt borzalmas perce tartott. Hunyorogtam, és úgy ráncoltam az orromat, mintha valami bűzlene, de aztán csak nagy nehezen tudtam visszarendezni az arcizmaimat.

– Mindegy – vetettem oda végül.

Elhallgatott, de nem mozdult; lecövekelt. Álltunk egymás mellett, és némán bámultunk magunk elé. Miért nem mozdul? Ugye nem fog itt maradni? Újabb hosszú percnyi hallgatás után nem bírtam tovább, és szinte rákiabáltam:

– Miért vagy még mindig itt?!

Úgy tűnt, megzavarta a kérdésem.

– Parancsolsz? – A vállam fölé mutattam a hüvelykujjammal, mire ő: – Ó, Jézusom, ezt komolyan gondolod? Arra kényszerítesz, hogy hátramenjek?

Nagy levegőt vettem az orromon keresztül.

– Nem kényszerítelek. Ez a dolgok rendje.

– Ó, hát, ha ez a dolgok rendje… – Úgy nézett rám, mintha egy barom lennék.

A légitársaság alkalmazottja, aki az ajtó mellett állt, megragadta a mikrofont, és bemondta a járatunkat. Újabb szúrós pillantást vetettem Mr. Semmire, a szabadalmaztatott „te meg mi a fenét csinálsz?” pillantást, amit kidüllesztett szemmel nyomatékosítottam, mire megrázta a fejét, és kilépett a sorból.

A mögöttem álló fickóra nézett.

– Ez a dolgok rendje, jobb, ha tőlem tudod.

És bár nem vettem a fáradságot, hogy megforduljak, és megnézzem, mit csinál, hallottam, hogy legalább ötször mormogja maga elé, hogy „ez a dolgok rendje”, amíg a sor végére ért.

Miért? Miért kellett egyáltalán beleszaladnom egy ilyen önelégült, cinikus hülyébe? Elrontja a repülőutamat, gondoltam, miközben beolvastam a beszállókártyámat, és elindultam lefelé a folyosón. Ironikusan ez volt az egyetlen dolog, amit nem utáltam a mai napban.

Most repültem először egyedül, és ez volt az egyetlen icipici dolog, ami miatt vártam ezt az egészet, de úgy tűnt, Seggarc Zéró eltökélte, hogy tönkreteszi.

Csak akkor nyugodtam meg, amikor beszálltunk, a poggyászomat feltettem a fejünk feletti tárolóba, írtam gyorsan a szüleimnek, és leültem az ablak melletti helyemre. A többi utas még pakolt, de én már rendben voltam. Az egész napos stressz után – ahhh, végre! Lehunytam a szemem, és úgy éreztem, végre fellélegezhetek.

Aztán…

– Mennyi volt az esélye, hogy egymás mellé kerülünk?

Kinyitottam a szemem, és Mr. Semmi állt a szűk közlekedőfolyosón. Pengeszáját elnézve legalább olyan boldog volt a látványomtól, mint én az övétől.

MÁSODIK FEJEZET

CHARLIE

Mintha nem lett volna elég szar a napom, pont Miss Halad-A-Sor mellé szólt a jegyem.

Csodálatos.

Nagy szemmel nézett rám, és sűrűn pislogott, mintha megdöbbent volna a látványomtól. De valójában úgy nézett ki, mint aki mindenen befeszül, ami nem tökéletesen sikerül az életben.

Keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Egy a 175-höz, azt hiszem – felelte.

Úgy éreztem, muszáj gúnyosan, fennhangon megismételnem a szavait. Egy a 175-höz, azt hiszem. Vágyakozva néztem a mögöttünk lévő sorokat a gép hátsó részében, és azon tűnődtem, vajon találok-e embert, aki kész lenne helyet cserélni velem.

Ja, és – naná, hogy tudja, hány ülőhely van a gépen.

Abban a pillanatban, hogy leültem, megszólalt a kapucnis pulcsimban a telefonom. Tudtam, hogy az anyám az, és azt is, hogy ha nem reagálok, további üzenetekkel fog traktálni.

Elővettem, és a kijelzőre pillantottam.

Anya: IDŐBEN ODAÉRTÉL?

Kicsit hátradőltem a szűk ülésben, mivel rohadtul magas vagyok a repüléshez.

Utálok repülni.

Én: IGEN.

Becsatoltam az övemet, de mielőtt még sóhajtottam volna egyet, újra jelzett a telefonom.

Anya: APA VELED MENT, VAGY CSAK KITETT AZ AJTÓNÁL?

A zsebembe nyúltam, máris kellett egy savlekötő. Bedobtam kettőt, és nem válaszoltam anyám kérdésére (mert semmi jó nem származott volna a válaszból: Csak kitett az ajtónál, mert drága lett volna a parkolás), ezért csak ennyit írtam:

Én: MARIE NAGYI ÜDVÖZLETÉT KÜLDI.

Tudtam, hogy ezzel vége lesz az üzengetésnek.

Anyám és a nagymamám régen közel álltak egymáshoz, de miután a szüleim elváltak, ez megváltozott. Anyám úgy emlegette őt, hogy „az a vén boszorkány”, Marie nagyi pedig csak annyit mondott anyámra, hogy „az a nőszemély”.

Érett felnőttek, ugye?

Az ülés háttámlájának támasztottam a fejem, és próbáltam feldolgozni a tényt, hogy vége a nyárnak. Mintha csak pár napja lett volna, amikor alig vártam, hogy Alaszkába repüljek, és apám családjával töltsem a nyarat, most pedig itt vagyok, és magam mögött hagyom őket (és Grace-t). Visszarepülök az életembe, anyámhoz és az új barátjához.

Túl öreg vagyok az ilyen elcseszett honvágyhoz, főleg, hogy a gép még fel sem szállt.

Tompa fájdalom nyilallt a bordáim közé, amikor elképzeltem Grace-t, és esküszöm, még mindig fel tudom idézni a gyümölcsös hajhab illatát, amit használ. Az agyam akaratlanul is olyan képekkel volt tele, amelyeken Grace-t látom nyáron, mosolyogva, ezért inkább összeszorítottam a fogamat.

A rohadt életbe!

Visszacsúsztattam a telefont a zsebembe, pedig semmi másra nem vágytam jobban, mint végtelen üzeneteket írogatni neki.

De nincs értelme Grace-nek üzenni. Soha többé. Mert a kapcsolatok nap mint nap kudarcra vannak ítélve, még akkor is, amikor együtt élünk valakivel, és kész. A távkapcsolat pedig? Az egy vicc.

Az egyetlen jó dolog, ami miatt érdemes kapcsolatban maradni Grace-szel, az, hogy talán végre elég depressziós leszek ahhoz, hogy elkezdjek dalokat írni, vagy kacérkodjak az ivással.

Elmenni – nem is, elrepülni –, ez tűnt a legjobb megoldásnak.

Az egyik légiutas-kísérő belekezdett a biztonsági ellenőrzésbe, én pedig a Folyosófelügyelőre pillantottam. Vonzó volt, de a fogszabályzó és a kócos haj nem tett jót neki. Még mindig keresztbe fonva tartotta a karját, és olyan figyelmesen hallgatott, hogy arra számítottam, elővesz egy füzetet, és jegyzetelni kezd.

Igen, eljött az idő, hogy szórakozzak vele.

Az, hogy a beszálláskor szívattam őt a sorban, néhány percre elterelte a figyelmemet Grace-ről, talán ezért kaptam vissza, hogy most meg mellém került ez a két lábon járó feszültség. Egész nyáron jó voltam, lehet, hogy a karma tudja, hogy jól jönne egy kis figyelemelterelés.

Lehet, hogy a karma egy szemüveges lány.

HARMADIK FEJEZET

BAILEY

– Szerinted mennyit fizetnek neki?

– Pszt! – Próbáltam elhallgattatni Mr. Semmit, hogy halljam a légiutas-kísérő vészhelyzetről szóló bemutatóját.

– Ugyan már! Ugye nem figyelsz oda rá?

Nem akartam ránézni.

– Kérlek, maradj csendben.

– Mindenki tudja, hogy ha ez a szar lezuhan, mind meghalunk. – Mélynek és rekedtnek tűnt a hangja, ahogy morgott: – Végigcsinálják ezeket a mozdulatokat, hogy megnyugtassák az utasokat, de igazság szerint ha lezuhan a gép, a testünk szétfröccsen.

– Te jó ég!

Ekkor már ránéztem, mert valami komoly baj lehet Mr. Semmivel.

– Neked meg mi bajod?

Megvonta a vállát.

– Nincs semmi bajom, csak realista vagyok. Olyannak látom a dolgokat, amilyenek valójában. Te viszont… Te valószínűleg beveszed ezt a szart. Gondolom, azt hiszed, hogy ha a gép ötezer mérföld per órás sebességgel az óceánba csapódik, az a felfújható ülés megmenti a seggedet, igaz?

Megigazítottam a szemüvegemet az orromon, és azt kívántam, bárcsak ne beszélne többet a zuhanásról. Nem féltem, de bevallom, sosem értettem, hogy egy repülőhöz hasonló nehéz gép hogyan maradhat a levegőben.

– Lehet.

Lassan megrázta a fejét, mintha én lennék a világ legnagyobb hülyéje.

– Ó, istenem, de cuki vagy. Mint egy édes kisgyerek, aki mindent elhisz, amit az anyukája mond neki.

– Nem vagyok cuki.

– De igenis az vagy.

Miért nem egy érett üzletember vagy az előttem ülő Napellenzős Sapkás Pasas mellé kerültem, aki már alszik is? A francba, még a valahol hátul üvöltő csecsemő is jobb útitárs lenne!

– Nem, nem vagyok az – mondtam, bosszúsan, amiért ez most durcásan hangzik, de képtelen voltam megállni. Ez a fickó tényleg bosszantott. – Azért, mert sokkoló dolgokat mondasz, hogy ez a gép lezuhanhat, még nem leszel okosabb vagy realistább, mint én.

– Ja, tényleg? – Kicsit megfordult a székében, így szembe került velem, és a kézipoggyászomra mutatott. – Fogadok, hogy minden folyadékot betettél egy zacskóba, mielőtt a biztonsági ellenőrzéshez értél, ugye?

– Hm, ez a törvény – mondtam, mert nem akartam, hogy nagyon menőnek képzelje magát –, szóval, ez nem jelent semmit.

– Ez nem törvény, ez csak egy hülye szabály, ami lófaszt sem fog segíteni abban, hogy megússzunk egy terrortámadást.

– Ezek szerint te nem tartod be a szabályt?

– Nem.

Baromság – gondoltam. Kizárt, hogy ez a srác – egy kiskorú, mint én – semmibe veszi a légitársaság előírásait. Beszél itt baromságokat.

Próbáltam humorosan felfogni.

– Akkor te hogyan szállítod a folyadékokat? – kérdeztem.

– Ahogy akarom. – Megvonta a vállát, és teljesen higgadtan hazudott, én pedig irigyeltem a magabiztosságát. Még ha a srác megrögzött hazudozó is, azt kívántam, bárcsak én is ilyen magabiztosan tudnám magam előadni.

– Néha a kézipoggyászomba teszem, ha van, néha a feladott táskámba pakolom a teljes méretű flakonokat, ma pedig még egy sampont is dugtam a zsebembe, csak a móka kedvéért.

– Nem dugtál – mondtam, mert képtelen voltam elengedni a témát.

Erre előhúzott egy kis flakon sampont a nadrágzsebéből.

– De igen.

– Ne már. – Legnagyobb meglepetésemre nevetés tört elő belőlem. A szám elé kaptam a kezem, gyorsan eltakartam minden bizonyítékot, ami arra utal, hogy Mr. Semmi akár kicsit is humoros.

– Miért csinálsz ilyeneket?

Az az átkozott kíváncsiságom!

– Mert jó érzés tudni, hogy túljárok az eszükön.

– Pontosan kiknek az eszén jársz túl? – kérdezem, miközben egyszerre mulattatott és bosszantott az egész. – A biztonsági emberekén? A terroristákén? Az utasokén?

– Igen.

Bosszús pillantást vetettem rá, kivettem a könyvemet a táskámból, és őszintén reméltem, hogy érti a célzást, és nem akar tovább velem beszélgetni. A felszállásig működött is, de amint a levegőben voltunk, felém fordult, és így szólt:

– Szóval.

Az ölembe fordítottam a könyvemet.

– Figyelj, nem muszáj ám beszélgetnünk.

– De még nem kapcsolhatom be a telefonomat, úgyhogy unatkozom.

– Aludhatnál.

– Inkább beszélgetnék. – Összeszorított szájú mosollyal nyomatékosította, hogy mindent megtesz, csak hogy idegesítsen. – Szóval, mikor váltak el a szüleid?

Egy pillanatig nem kaptam levegőt, de aztán összeszedtem magam. Honnan tudja, hogy külön élnek?

És miért fáj még mindig a gyomrom a megváltoztathatatlan „válás” szó hallatán?

A kivágott piros szívre pillantottam a könyvborítón.

– Miből gondolod, hogy elváltak a szüleim?

– Ugyan már, Szemüveg, ez alap – mondta, és közben a karfán dobolt az ujjával. – Csak azok a gyerekek repülnek egyedül, akiknek a szülei külön élnek. Elrepülsz ahhoz a szülődhöz, akivel nem élsz együtt, aztán hazarepülsz a látogatásról, aztán elrepülsz annak a szülőnek a szüleihez, akivel már nem élsz együtt…