Monica Heisey

VALÓJÁBAN REMEKÜL

Fordította: Bódi Zsófia

A mű eredeti címe: Really Good, Actually

Copyright © 2023 by Rosemary’s Baby, Ltd

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Bódi Zsófia, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-333-6 (papír)

ISBN 978-963-614-334-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Nimila Ágnes

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Jo Thomson,

© HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Louise-nak, köszönettel.

„Amikor gyermekként szüleim

életét figyeltem, tudod,

mit gondoltam? Azt gondoltam,

hogy ez elszomorító. Most azt gondolom,

hogy elszomorító. És azt, hogy

őrületes. És

mulatságos.”

LOUISE GLÜCK:

Thélemakhosz elszakadása

––––

A házasságom véget ért, mert kegyetlen voltam. Vagy mert az ágyban ettem. Vagy mert a férjem szerette az elektronikus zenét és a természetben élő férfiakról szóló, kemény filmeket. Vagy mert én nem. Vagy mert szorongtam, és ezért mindent kontrollálni akartam. Vagy mert a vörösbor kritikussá tesz. Vagy mert az éhség, a stressz és a fehérbor is. Vagy mert ráakaszkodtam a bulikon. Vagy mert mindennap betépett, és én nem osztottam azt a véleményt, hogy ez „teljesen ugyanaz” lenne, mint hogy én reggelente két kávét iszom. Vagy mert túl fiatalon szerettünk egymásba, és hogyan is hasonlíthatnának a mindennapjaink ahhoz az elképzeléshez, amit alig húszévesen alkottunk az életről, amikor a testünk még szinte lehetetlenül feszes volt? Vagy mert 2011-ben három hónapig kipróbáltuk, milyen nyílt kapcsolatban élni, és nem volt rossz, de annyira jó sem. Vagy mert mindenre csípős szószt rakott anélkül, hogy megkóstolta volna, hiába fáradoztam órákig, hogy pontosan olyanok legyenek az ízek, mint a receptben, aminek a megtalálásához egy egészen hosszú és részletes történetet kellett végigpörgetnem valami nő nyaralásáról. Vagy mert egyszer elfelejtette az évfordulónkat. Vagy mert soha nem mostam. Vagy mert a kiterjedt görög családja soha nem igazán fogadott be, még azután sem, hogy megtanultam a yiayiája[1] kedvenc versét a születésnapjára. Vagy mert egyszer rám nyitott, amikor kakiltam. Vagy mert 2015-ben összesen tizenegy esküvőn voltunk, elkapott bennünket a hév, és jó ötletnek tűnt, hogy mi is tartsunk egy nagy bulit, ahol mindenki elmondja, hogy zsenik vagyunk, amiért szeretjük egymást, és ad háromezer dollárt. Vagy mert elmentünk Párizsba, és összevesztünk ahelyett, hogy elmélyült volna a kapcsolatunk, vagy legalább kinyaltuk volna egymás ánuszát. Vagy mert többé már nem képzeltem el, milyenek lesznek a gyerekeink. Vagy mert ő régen sem képzelte el. Vagy mert bizonytalan voltam, és néha kicsinyes. Vagy mert ragaszkodott hozzá, hogy vegánok legyünk, aztán pizzát csempészett a lakásba, amíg én aludtam. Vagy mert befejeztük a Maffiózókat, és sosem kezdtük el a Drótot. Vagy mert amikor még csak ismerkedtünk, megcsókoltam egy lányt, és néha még mindig eszembe jutott. Vagy mert fölöslegesen harcias és nagyképű volt. Vagy mert gyáva voltam, és a munkámmal „nem törekedtem aktívan az állam lebontására”. Vagy mert kigúnyoltam, amikor ezt mondta, és a legújabb Burger King-reklámjában fellelhető szocialista hatásról kérdeztem. Vagy mert picsának nevezett. Vagy mert néha tényleg az voltam. Mindegy, vége volt.

Vagy valami olyasmi. Kiköltözött, magával vitte a macskát (ideiglenesen), egy játékkonzolt és három akusztikus gitárt. A gondolat, hogy Jon szakítós számokat ír valami sötét albérletben, mélyen kétségbeejtő és legalább ugyanolyan felszabadító volt – kétségbeejtő, hogy a fájdalomból, amit okoztam neki, csak az experimentális zene jelenti számára a kiutat; és felszabadító, hogy én az egészből nem hallok majd semmit.

Nem mintha jogom lenne élcelődni rajta. Aznap reggel, mikor elment, szinte azonnal lefotóztam magam, hogy „megőrizzem a pillanatot”, és olyan emelkedett gondolataim támadtak, mint hogy ez a borzalmas veszteség valójában egy nagyon is kreatív és termékeny időszak kezdete. Az is lehet, hogy mostantól a hátralévő életem minden fontos napján lefényképezem majd magam, szép lassan összegyűlik egy galériányi kép, aztán a 80. születésnapomra rendezek egy kiállítást: a nagy krumplifejem mosolyog a doktorrá avatásomon, sírva fakadok anyám temetésén, elgondolkodva rágom az első ételt, amit a gyermekem főzött, aztán néhány határfeszegető közeli az arcomról orgazmus közben, hogy némi felháborodást is keltsek, és a többi. De inkább csak megcsináltam a fotót, megláttam rajta a táskás szemeimet, és letöltöttem a Facetune-t. Pedig élőben szerettem a karikáimat. Ha tükörbe néztem, arra gondoltam: itt egy huszonnyolc éves nő, aki azért túl van már egy-két szarságon. De, mint kiderült, a fotón inkább szexi akartam lenni.

Megkönnyebbülést jelentett, amikor már ténylegesen nem volt ott, de nem azért, mert nélküle minden jobbnak vagy békésebbnek tűnt, hanem mert a „ki fogok költözni” és a „kiköltözöm” között eltelt két hét volt életem leghosszabb és leglassabb időszaka. Az egész teljesen következetlen volt: az egyik nap lábujjhegyen kerülgettük egymást és olyan modoros hangnemben beszélgettünk, mint az új kollégák, akiket összezártak valami csapatépítő eseményre; aztán mindent úgy csináltunk, ahogy régen, és csókkal köszöntünk, egymás tányérjáról ettünk, dugtunk. Minden alkalommal, amikor visszacsúsztunk a régi életünkbe – ami olyan könnyű volt és olyan ismerős –, azon tűnődtem, hogy vajon utólag csak néhány rossz hónapnak fogjuk-e látni ezt az egészet. Aztán egy este dobozokkal jött haza, és akkor el kellett döntenünk, hogy melyik lemez kié, és hogy mi legyen azzal a szaros kanapéval, amit alig egy éve vettünk. A történelem legrosszabb kanapéjának garanciája túlélte a házasságunkat.

Megesküdtünk, hogy erre egyikünk sem számított. Hiszen nem is voltak akkora problémáink, amik ilyesmihez szoktak vezetni. Akadt néhány, persze: az ágyban evésen kívül én például folyton üvöltve beszéltem és nem tartottam tiszteletben az ő hűtőszekrény-szervezési rendszerét; ő pedig indulatos volt, és azt akarta, hogy járjunk el futni. Nem voltunk boldogtalanok, csak elégedetlenek, egészen addig, amíg egyszer csak már mégis nagyon, de nagyon boldogtalanok voltunk, és nem tudtunk nevetni, nem tudtunk szexelni, és nem tudtunk thai kaját rendelni anélkül, hogy ne úgy néztünk volna a másikra, mint egy idegenre, akit tizenkilenc, illetve tizenkilenc és fél éves korunkban választottunk, és nem gyűlöljük éppen, de azon tűnődünk, hogy vajon ha váratlanul meghalna – természetes halállal vagy valamilyen szörnyű balesetben… nem mintha az jó lenne, nyilván borzalmas lenne… de ha esetleg mégis megtörténne –, talán könnyebb lenne az élet. A szavak egy este, vacsora közben csúsztak ki a számon: „Működik ez egyáltalán?” Egyikünk sem válaszolt, ami önmagában egy válasznak tűnt.

Működött, vagy legalábbis úgy tűnt, hogy működik, majdnem egy évtizeden át. Jon és én az egyetemen szerettünk egymásba, az ő vidám nihilizmusa meglepően jól kiegészítette az én krónikus mindent-túlgondolásomat. Először barátok voltunk (azt mondják, ez fontos!), egyetem elején együtt töltöttünk néhány izgalmas és gátlástalan évet, aztán valamikor a másodév első szemeszterében rájöttünk, hogy nemcsak remekül kijövünk egymással, de őrülten kívánjuk is egymást. Ekkor tapadtunk össze a szánknál és a nemi szerveinknél, és úgy is maradtunk, egészen amíg le nem diplomáztunk. Kellő mértékben szerettük ugyanazokat a dolgokat, megnevettettük egymást és a vitáink is csak annyira voltak drámaiak, mint az összes többi huszonéves barátunk vitái. Szerény kis utazásaink voltak és megismerkedtünk egymás szüleivel. Végül összeköltöztünk – mivel már elég ideje jártunk és egyikünk sem engedhetett meg magának egy önálló lakást. A fal egy részét táblafestékkel festettük le. Akadtak félresikerült születésnapi ajándékok, kicsinyes féltékenységek és egy-két kisebb árulás is, de többnyire biztonság volt és egyetértés. Hatévnyi együttlét, egy közös házi kedvenc és a carbonarakészítés fortélyainak elsajátítása után egyszerűen nem maradt más hátra. „Mit gondolsz, Maggie?”, kérdezte Jon, „Jó, miért ne?”, vágtam rá, és így összeházasodtunk – mert mindenki más is, és mert akkoriban abból, hogy nincs különösebb baj, arra következtettem, hogy minden rendben van. Mindig is kissé szürreálisnak éreztem, hogy hivatalosan össze vagyunk házasodva. Amikor azt mondtam valakinek, hogy „a férjem”, és ő felvonta a szemöldökét, mindig azt gondoltam, hogy ugye?, szerintem is bizarr. Jon egyáltalán nem találta furcsának. Nem volt egy romantikus alkat, de a szülei voltak az utolsó, egymásba kölcsönösen szerelmes házaspár a földön, így átlagon felüli bizalma volt az intézményben. Számára a házasság természetes reakció volt arra, hogy valaki már hosszú ideje szerelmes. Amikor bejelentkeztünk a középkategóriás olasz szálloda nászutas lakosztályába, a bőbeszédű amerikai portás felkiáltott: „Te jó ég, maga még szinte kislány!” Jon nevetett rajta, de én furcsán zavarba jöttem. Valóban volt az egészben valami naiv. Lehet, hogy nem gondoltam át a dolgot? Tényleg azt hittem, hogy a házasságunk tartós lesz, amikor olyan sok tönkremegy? Talán azért jöttem zavarba, mert igen, tényleg azt hittem. Bárcsak megkocogtathattam volna az akkori énem vállát: Ó, édesem, ha most zavarban vagy…

Az első reggel, amikor már nem volt ott, esküszöm, sírva ébredtem. A párnám mindenesetre vizes volt, és ahelyett, hogy megfordítottam volna, vagy kicseréltem volna a huzatot, legurultam az ágyról, egyenesen a padlóra. Még ha a lehető legjobban kezeljük, gondoltam, akkor is szörnyű lesz. Még ha rendes exek leszünk is – olyanok, akik nem pletykálnak egymásról, nem szexelnek azzal a munkatárssal, akire a másik mindig is féltékeny volt, nem posztolnak bosszúból kihívó képeket a közösségi médiában, és nem tweetelnek mértéktelenül az izgalmas, új, szingli életükről –, akkor is szörnyű érzés lesz, még évekig, sőt talán örökké. Akkor legalábbis így éreztem.

Fontosnak éreztem, hogy szépen váljunk el. Miközben összepakoltuk a ruháit, megegyeztünk, hogy bármi is következik, azt kedvesen kezeljük, ezzel tisztelegve az előtt, amit egymásnak jelentünk (vagy jelentettünk). Megállapodtunk, hogy mit fogunk mondani a barátainknak – „egyszerűen csak különböző irányokba változtunk” –, ami igaz volt, de egyben értelmetlen is; és megígértük, hogy kapcsolatban maradunk, legalábbis eleinte. Még csak huszonnégy órája ment el, de már váltottunk néhány üzenetet, a hogy vagy, a sajnálom, hogy így alakult és az elmondtad-e már a szüleidnek különböző változataival. El tudtam képzelni, hogy idővel olyan exek leszünk, akik majd elmennek egymás születésnapjára, ott csak ízléses mennyiségű alkoholt fogyasztanak, aztán megölelik a másik új partnerét, és távoznak, még mielőtt a dolgok összekuszálódnának. De egyelőre nem képzeltem semmit, csak azt láttam, hogy mennyire elbasztuk, milyen csendes a lakás nélküle, és milyen kevés tervem van a hétvégére.

Délutánig fel sem keltem a földről. Nem esett különösebben jól, de úgy éreztem, ezt csinálja az ember, ha szétesik a házassága. A filmekben, amikor elválsz, lefekszel a földre, aztán berúgsz, aztán a pulóverednél fogva felrángatod és újra megtanulod szeretni magad, és mindezt egy tengerparti házban, amit egy jóképű és elbűvölő idősebb férfitól bérelsz, akinek meghalt az első felesége, és bár nyilvánvaló, hogy még mindig tiszteli és szereti, mégis úgy érzi, hogy talán készen áll a továbblépésre, és hogy ti ketten akár segíthetnétek is egymást a gyógyulásban. A filmekben, amikor elválsz, ügyvédekkel hadakozol, ami elég fájdalmas, mert a gyerekek haragszanak rátok, ti meg nem tudjátok eldönteni, kié legyen a ház, az a nagy, gyönyörű ház, amit éveken át együtt csinosítgattatok, amibe beleöltétek az eddigi összes megtakarításotokat, és ahol felneveltetek néhány gyereket vagy legalább egy méretes kutyát.

A filmekben te vagy Diane Lane vagy Keaton, esetleg Kruger, szóval egy gyönyörű, középkorú Diane, aki a maga ura és képben van a fehérborokkal. Általában nem laksz még hetekig az exeddel, csak mert egyedül nem tudod kifizetni a nyamvadt egyszobás lakásod bérleti díját. Általában nem kutatási asszisztens (ami menőn hangzik, de nem jelent semmit) és reklámszövegíró vagytok, akiknek a legdrágább közös tulajdona az a barát, aki ingyentelefonokat kap a munkahelyén. És az is biztos, hogy nem egy huszonnyolc éves lánynak kellene lenned, aki éppen születésnapi bulit szervez „Jimmy Buffett-ribancok” dresszkóddal.

Pedig ez voltam én, félig elterülve írogattam a csoportos chatbe arról, hogy mennyibe kerülne egy „PAPAGÁJFEJES PUNCI”[2] feliratú transzparens, és hogy egy margaritás torta elkészítése vajon meghaladja-e Clive képességeit. Egybehangzó volt a vélekedés, hogy meg tudná csinálni, és hogy az esküdt ellensége, a jóképű tévés szakács, aki nemrég megtanította a nézőknek, hogyan „készítsenek” főtt kukoricát, biztos belebukna. Továbbá, Amirah talált egy partibuszt letörölhető ülésekkel: Nekem úgy tűnik, hogy inkább buszos gangbangekre adják ki, mint szülinapi bulikra, de majdnem száz dollárral olcsóbb, mint a másik… Lauren, akinek a bulit szerveztük, visszaírt: Mi lenne, ha nem gondolnánk bele, és a megspórolt pénzt piára költenénk…? Egyetértettünk.

A csoportos chatben a négy legjobb egyetemi barátom volt benne: Amirah, egy kissé megviselt, egzaltált ápolónő, akivel a kollégiumban ismerkedtem meg, Clive, egy nagydarab és elegáns meleg férfi, aki mindig „zűrösnek” nevezte magát olyan normális dolgok miatt, mint hogy készpénzzel fizeti ki a taxit; és két Lauren – az egyik mindenen sírt, a másik azt állította, hogy egész életében csak egyszer: amikor a McDonald’sban már nem lehetett pizzát kapni. Az egyszerűség kedvéért az előbbit „Érzelmes Laurennek” hívtuk.

A csoportos chatben nem vallottam be, hogy Jon elment. Tudták, hogy fontolgatjuk a különválást, és hogy az utóbbi időben nem mentek túl jól a dolgaink, de nem tudtam rávenni magam, hogy bepötyögjem a szót: „elköltözött”. Azt hiszem, egy részem azt feltételezte, hogy újra összejövünk, még azután is, hogy megegyeztünk, elmegy, még mindezek után is. Nem tudtam elképzelni, hogy sokáig tart a külön töltött idő. Kinek fogok panaszkodni, hogy lassú a wifi? Ki fogja emlékeztetni az anyja születésnapjára? Kivel beszélem meg életem minden egyes döntését minden egyes nap? És vasárnaponként mit fogunk csinálni? Feltételeztem, hogy vissza fog jönni, és akkor mindketten azt mondjuk majd, hogy „haha, ez elég fárasztó volt”, aztán betépünk, és Sütimestert nézünk, ami a házasságok hatvan százalékának az alapja, legalábbis szerintem.

Azért sem mondtam el nekik, mert hihetetlenül hülyén éreztem magam. Nehéz pontosan elmagyarázni, mennyire megalázó, hogy az embernek szinte rögtön az esküvője után véget ér a házassága. A kapcsolatunk hosszabb volt, mint a házasságunk, sokkal hosszabb – de ez sajnos senkit nem érdekel. A te-vagy-a-középpontban, gratulálunk-a-nagy-pillanatodhoz, míg-a-halál-el-nem-választ napról végül kiderült – a vele járó előkészületekkel, családi veszekedésekkel, vendéglistás szerencsétlenkedéssel és a több ezer dollárral együtt –, hogy egyszerűen csak egy nagyon drága Tinder-fotózás volt a barátaidnak, és ez azért… nos, nem ideális. És te még csak nem is használhatod a fotókat a Tinderen, egyrészt mert nem tudod, hogy működik a Tinder, másrészt mert mindegyik képen menyasszonyi ruha van rajtad.

Vallomás helyett inkább szórakoztattam a többieket: történeteket meséltem vicces kutyákról, amiket láttam, vagy egy múltkori orvosi vizsgálatról, amin az egészséges és aktív életmódomról szóló mesékkel hecceltem az orvosomat, mire ő zavartan pislogott, és a BMI-táblázat narancssárga-piros részeit kopogtatta az írótábláján. Maggie, el ne kezdd a testtömegindexet, írta Lauren, egész éjjel itt leszünk. Clive bedobta, hogy nemrég eldöntötte, hogy a BMI mozaikszó valójában a „Beautiful Man Index”, azaz a „Szép Férfi Index” rövidítése, aminek legalább van értelme, mert az övé nagyon magas. Érzelmes Lauren azt mondta, hogy talált egy podcastet, ami megváltoztatná az életünket. Amirah küldött egy linket egy videóról, amelyen egy sirály lop egy boltból, és több nem is kellett, egyszer csak már tengeriállat-bűnbandákról beszélgettünk, ismerősökről pletykáltunk, és ugyanolyan hevesen panaszkodtunk a világ valódi igazságtalanságairól, mint egy torontói mikrohíresség közösségi médiajelenlétének sivárságáról.

Tudtam, hogy végül el kell mondanom nekik, de vártam a megfelelő alkalmat. Képtelen voltam addig szembenézni a kérdéseikkel, amíg én magam sem tudtam a válaszokat. Készen állok arra, hogy újra szingli legyek? Hol fogok élni? Honnan lesz pénzem? Volt valamennyim, persze, de Jonnak rengeteg volt – a munkája miatt, a családja miatt, az okos pénzügyi szokásai miatt. Tudta, hogyan kell spórolni, hogyan kell befektetni, és hogyan ne költse el a régóta várt fizetését kockázatos croptopokra vagy menő macskatápokra. Beszállt a lakás bérleti díjába, fizette a bevásárlást, és amikor nyaralni mentünk, mindent ő állt, kivéve a repülőjegyemet, amit „engedett” nekem – mint amikor a gyerekek hálaadáskor „segítenek” a mosogatásban azzal, hogy letakarítják a tányérjukat. Néhány héttel az esküvőnk előtt azzal viccelődtem, hogy még időben alá kell vele íratnom a házassági szerződést; hiszen nyilván a pénzemért vett el, és akkor mi lesz vele, ha elválunk?

Azt mondta, megtarthatom a nyolcvan dolláromat. (Ez akkor még egy vicces történet volt.)

Teltek a napok, és kísértetként járkáltam a lakásban, mint egy fordított Havisham, céltalanul bolyongva szobáról szobára. Ahogy körülnéztem a csendes, üres otthonunkban – na jó, félig üres –, rájöttem, hogy a férjem („volt férjem”) vette a tévét, a festményeket a falon, a székeket a konyhában, és azt a valamit, amire felraktuk a lábunkat, amikor leültünk a szörnyű kanapénkra. A dolgok nagy része a lakásban, ha úgy vesszük, az övé volt. Bár én mondtam neki, hogy vigyen el mindent, amit ő vásárolt, mégis volt, amit itt hagyott, így a lakás technikailag működőképes volt, de mintha minden el lett volna benne rontva: egy túl tágas gardróbszekrény cipőtároló nélkül, egy evőeszközös fiók nagy kések nélkül, egy konyhaasztal, amihez nem lehetett leülni. Lerogytam a rémesen kemény kanapénkra, az italomat a padlóra tettem, oda, ahol addig a bárkocsink állt, és kisírtam a két kis szememet.

Nem tudtam, hova nézzek, mire gondoljak, vagy mivel töltsem az időmet. Minden egyes tárgy csordultig volt jelentéssel. A kenyérpirítót nászajándékba kaptuk, úgyhogy nem pirítottam kenyeret. A hűtőszekrény ajtajára – rajta nyugták, bevásárlólisták, feljegyzések banánról és tojásról, egy biciklilakat vásárlásáról a jövőben – túl fájdalmas volt ránézni, úgyhogy tej nélkül ittam a kávémat. A fürdőszobában leragasztottam egy bekeretezett fotót, mert még nem álltam készen arra, hogy levegyem, de arra sem, hogy szembenézzek vele. A falon az eljegyzési partinkról megmaradt transzparens díszelgett, Jon képeinek hűlt helye fölött. g r a t u l á l u n, ragyogtak az arany betűk. A k valamikor leesett, mégsem vettük le a feliratot, mert így csak még jobban tetszett, viccesnek gondoltuk. Most még ránézni is hihetetlenül lehangoló volt.

Voltak pozitív felfedezések is: habár sosem zavart, hogy nem egyezik a stílusunk, most rájöttem, hogy szinte egyik dísztárgyat sem szerettem, amit ő hozott az otthonunkba. Minden, amiről valaha azt gondoltam, hogy ezt egyszer majd ki kell cserélnünk, az övé volt – vagy valami, amit közös megegyezéssel választottunk, azt értve ezalatt, hogy mindketten egyformán utáltuk. És ezeknek a tárgyaknak a többsége most eltűnt. Az én kevéske holmim kissé elnyűtt jelleget kölcsönzött a lakásnak, és a nagy törölközők közül egyet sem tartottam meg, de legalább nem voltak zenekari poszterek a falon, nem voltak mindig új feles poharak a konyhában, nem volt enyhén málladozó fa kádkilépő, amit betépve rendelt az eBayről. Most már volt helye a mütyürkéimnek, a Jon szerint „furcsa szagú” gyertya meggyújtásának és a ’90-es évekbeli popzenének, amit ő unalmasnak és általánosnak talált. Persze dohány-boróka illatú gyertyákat égetni és Backstreet Boyst hallgatni nem volt jobb érzés, mint szeretve lenni.

Minden cikk és fórum, amit elkeseredett guglizásaim során találtam (tippek váláshoz; házasság felbomlása fiatalon; először egyedül hogyan), azt tanácsolta, hogy készüljek fel az álmatlanságra, de azt nem sejtettem, hogy ennyire hosszúnak fogom érezni az éjszakákat. Szintén meglepő volt, hogy még mindig tudtam enni. Azt hittem, hogy a szívfájdalom elrontja az étvágyat. Már tinédzserként felkészültem a szakításra – hiszen elkerülhetetlen, erre tanítottak a jóképű vámpírokról és kiskorú szeretőikről szóló tinisorozatok –, ami miatt képtelen leszek enni, és gyönyörűen lefogyok majd, nagyon vékony és nagyon megbántott leszek, és imádni fogom minden percét. Hogy lesz majd egy szerelem, amit aztán elveszítek néhány ruhamérettel együtt – talán pont annyival, hogy végre én is beleférjek az Abercrombie valamelyik istenverte pólójába, amit a nyirkos, parfümtől bűzlő plázabarlangjaikban árulnak? Ennél jobbat el sem tudtam volna képzelni.

Szomorú módon támogató gyermekkor áldozata vagyok, ami riasztóan erős önbecsüléshez vezetett, ráadásul egy művészetbarát középiskolába jártam, amely lappangó szexuális energiáim nagy részét orális fixációkkal rendelkező középkorú nőkről szóló, túlírt színdarabokba csatornázta. Így aztán nem randiztam, hanem dagi és boldog maradtam, egészen úgy a tizenkettedik osztályig, amikor is az, hogy még nem feküdtem le senkivel, elég nagy szívfájdalommá nőtt ahhoz, hogy gyorsan és minden komolyabb erőfeszítés nélkül fogyjak huszonöt kilót (hacsak a szilárd ételtől való tartózkodás és a kalóriabevitelem folyamatos monitorozása és feljegyzése nem számít erőfeszítésnek). Mindenki nagyon örült nekem, egészen addig, amíg el nem ájultam matekórán, miután csak egy jégkrémet ettem ebédre.

Az igazság az, hogy ha az étkezési zavarodat akár csak egy kicsit is túlsúlyosan kezded, senki sem fogja észrevenni, csak amikor már bőven a „mi lenne, ha napi két étkezés leves lenne” stádiumban vagy. Az esetet némi fejcsóválás követte és beszélgetés a táplálkozásról és az egyensúlyról, aztán elmentem egy hipnotizőrhöz, aki azt mondta, képzeljem el, hogy gyönyörű vagyok fürdőruhában, és meggyógyultam. Csak viccelek. Valójában az történt, hogy szerelmes lettem, és egy időre megfeledkeztem róla. Akkoriban kellemesen kipárnázott voltam, az a fajta nő, akit az emberek elnézően „formásnak” vagy „gömbölydednek”, vagy még gyakrabban „magabiztosnak” neveznek, amely szavakból persze üvölt az eufemizmus. Néha, stresszes időszakokban vagy ha túl sok magazint olvastam vagy végighallgattam, ahogy egy sokkal vékonyabb barátnőm panaszkodik a combjairól, éreztem, hogyan kúszik vissza a tudatomba észrevétlenül a számolás, amikor megeszem egy tojást, és arra gondolok: hetven. Dehát, mondtam magamnak, senkinek sincs teljesen egészséges kapcsolata az étkezéssel és a testmozgással, legalábbis azoknak biztos nincs, akik abban az időszakban nőttek fel, amikor a szupermarketekben kapható összes bulvárlap címlapsztorija az „Ennek a tengerparti banyának narancsbőre van” egy tetszőleges változata volt. Amíg nem jegyeztem fel tizenéves korom minden egyes napjának kalóriabevitelét, addig még többé-kevésbé normálisnak tartottam magam ezen a téren.

Ebben a pillanatban azonban erős volt a kísértés, hogy leporoljam a jó öreg E. Z.-t (vagyis az evészavaromat) – hogy én is egy lehessek a hősnők közül, akiknek a csontjai már aggasztóan kiállnak, ami a barátaikat persze megrémíti, őket magukat viszont gyönyörűvé teszi, csakúgy, mint a bánat: „Nagy szemei most valahogy még kékebbnek tűntek az alattuk húzódó sötét árkok miatt. Maggie túlságosan is szomorú volt az evéshez, mert túl sokan akartak szexelni vele”, vagy valami ilyesmi. Nem akartam én lenni az első nő a földön, aki a kulcscsontjai hirtelen, drámai előbukkanása nélkül éli át a teljes érzelmi megsemmisülést.

De túlságosan is jól tartottam magam ezen a téren, bosszantóan elkötelezett voltam a táplálkozás iránt, így a puha fenekem és én nem éheztünk. Csak az étkezések törték meg a Jon nélkül töltött első hét hosszú, lassú óráit. Átkutattam a konyhaszekrényeket, előkerestem a rég elfeledett currypasztákat és instanttésztákat, amelyeket „vészhelyzet esetére” raktároztunk el. Minden alkalommal, amikor beleharaptam egy vigasztaló rántott valamibe vagy belevágtam a késem egy szósztól csöpögő házi quesadillába, David Attenborough békés kommentárját véltem hallani: „Az élet még a legsötétebb időkben is… utat tör magának.” De sajnos tudtam, hogy előbb-utóbb elfogy majd az étel, és ez azért nyugtalanított – el sem tudtam képzelni, hogy elhagyjam a házat, és beszerzőkörútra induljak.

Az alvás hiánya kevésbé volt aggasztó; ma már senki sem alszik jól. A világ darabjaira hullik, de nekünk csak izzik tovább az arcunkba a telefonunk, tele hírekkel arról, hogy mit mondott az elnök, és melyik exünk vágatta le nemrég a haját. Különben is, ha tényleg pihenni akarnék, bármikor ihatnék alkoholt vagy vehetnék be altatót. Jon azt mondta, hogy mielőtt elment, már szedte őket – akkor azt hittem, azért, mert kényelmetlen a kanapé. Mikor elköltözött, megkérdezte, hogy kérek-e. El akartam fogadni, de aztán úgy éreztem, hogy azzal beismerném, milyen állapotban vagyok, úgyhogy inkább nemet mondtam, és éjszakánként brit krimiket néztem a Netflixen.

Régebben túl ijesztőnek találtam ezeket a sorozatokat – földszinti lakásban laktunk (már csak én), ahol nagyon gyanúsak voltak az ablakzsanérok, úgyhogy éberen aludtunk (már csak én), és könnyen megijedtünk (már csak én). De most megnyugtatónak találtam őket. Volt bennük egy teljesen világos mintázat: a jó és a rossz egyértelmű hierarchiája.

Lehet, hogy a problémás detektívfelügyelő túl sokat ivott és megcsalta a feleségét, de nem volt pedofil gyilkos, aki Swansea-ben csövezik valami perverznek a bunkerében. A pedofil gyilkost végül mindig elkapták, és az alulmaradt nyomozótársnak mindig el kellett ismernie, hogy a detektívfelügyelő rohadt jól végzi a munkáját. Jó volt érezni, hogy bűnös és nem bűnös között ilyen egyértelmű lehet a különbség. Jó volt hallani David Tennantet káromkodni. Mondjuk, a feszültség nagy része odalett, amikor rájöttem, hogy ezekben a sorozatokban mindig az a gyilkos, aki a leglassabban beszél.

Ha sikerült is elaludnom, kábán és zavarodottan ébredtem az éjszaka közepén. Ilyenkor átnyúltam az immár hatalmas ágyon, Jon meleg és ismerős testét keresve… de nem volt ott senki. Átjárt a félelem, felpattant a szemem, küszködve próbáltam megszokni a sötétet, hogy lássak valamit. Leizzadtam, össze voltam zavarodva, féltem és egy kicsit dühös is lettem. Nem láttam az üzenetét? Ezt azért meg kellett volna beszélnünk! Szólni egymásnak, ha későn jövünk haza, ez az egyik legfontosabb dolog egy házasságban! Aztán persze eszembe jutott.

Ilyenkor a következők futottak át rajtam (ebben a sorrendben): ostoba vagyok, szomorú vagyok, csalódott vagyok, aztán igazolva érzem magam, amikor eszembe jut, hogy valami hasonló történt Joan Didionnal A mágikus gondolatok évében; aztán zavarba jövök, hogy minek kapaszkodom ebbe a kapocsba Joan Didionnal; kicsit büszke is vagyok, mintha talán tényleg lenne némi hasonlóság, aztán még szomorúbb leszek, és végül belefáradok. De persze, Joan Didionnal ellentétben, én nem voltam a generációm hihetetlenül stílusos hangja, aki élete szerelmét gyászolja. Én még az aktuális nadrágfazont sem tudtam soha eltalálni, és a legnagyobb munkám egy befejezetlen doktori disszertáció volt „a tárgyak történetéről a korai modern színházban”. Akkor sem olvasta el senki, amikor kész lett. És nem elvesztettem a férjem, hanem elhagytam. Jobban mondva, azt javasoltam neki, hogy menjen el, és ő hihetetlenül gyorsan belement. Ha úgy vesszük, ez volt az utolsó dolog, amiben egyetértettünk.

Így ért véget a házasságunk, hatszáznyolc nappal a kezdete után. Egyik nap még szerelmesek voltunk, a másikon meg már minden kihűlt. Hirtelen már csak két módban tudtunk működni: csendesen és ingerülten. Amikor éppen nem könnyed, tudatosan jókedvű csevegést folytattunk, akkor folyamatosan vitatkoztunk, forgattuk a szemünket, sóhajtoztunk és egymásnak ugrottunk

• a karrierrel való elégedettség, illetve a karrier hiánya miatt;

• az érzelmi munka, valamint annak pontos meghatározása miatt;

• amiatt, hogy kinél fogyott el a kávé;

• ki fizette ki az utolsó három vízszámlát;

• és ki kivel volt valójában lekezelő;

• hogy elfogadható-e, netalántán teljesen normális hajnali négyig fennmaradni és videójátékokat játszani dühös európai tinédzserekkel;

• a szüleink, a barátaink mint szülők, a rémkép, hogy mi is szülők legyünk;

• a pornófogyasztás miatt;

• a pornó mint feminista vállalkozás lehetősége miatt;

• a feminista pornó relevanciája miatt egy heteró férfi PornHub Premium fiókjából kiindulva;

• a lábujjkörmök hossza és az eltüntetésük lehetséges módjai miatt;

• amiatt, hogy elköltözni Torontóból „feladás” volt-e, vagy sem;

• a „Barcelona” szó kiejtése miatt;

• amiatt, hogy miért lila még mindig a hálószoba, amikor évekkel ezelőtt költöztünk be, és azt mondtuk, kifestjük majd;

• és a miatt az eset miatt, amikor véletlenül „tanársegédnek” nevezett, ami persze teljesen ártalmatlan volt, a szó valójában nagyon közel áll az „adjunktus” jelentéséhez, de mivel akkoriban már mindenen megsértődtem, úgy vettem, mintha a szakmai ranglétrán elfoglalt helyemen gúnyolódna, és mivel éhes voltam, fáradt és premenstruációs tüneteket produkáltam, elsírtam magam az utcán; és mivel elegünk volt egymásból, rosszindulatú dolgokkal dobálóztunk, amiket nem gondoltunk komolyan, és fájó dolgokkal, amiket viszont igen; és így az egész egy teljes nappal tovább tartott, mint ha négy-öt másodperc alatt kijavítottam, és továbbléptem volna; ráadásul soha nem ismertem el, hogy az én hibám volt, még később sem, amikor bocsánatot kért.

Egy érdektelen szakítás. Semmi viszony, semmi nagy, kirobbanó pillanat. Csak apró tüzek egymás után, amelyeket hagytunk magunk körül égni, miközben csak szorongattuk a kávésbögrénket, mint az a kutya a neten: THIS IS FINE.

Most meg egyedül voltam egy forró júniusi estén és vajas kenyeret ettem az esküvői fehérneműmben, mert a többi koszos volt. Megsóztam a bagettet, és hangosan kimondtam, hogy „válás”, hogy lássam, milyen érzés, vagy talán csak a drámaiság kedvéért. Megpiszkáltam egy drága, csipkés kisnadrágot, és azon gondolkodtam, amin már vagy egy hete a nap minden egyes órájában, hogy talán az egész nem volt más, mint egy bazi nagy hiba. Olyan könnyű volt párként mozogni a világban – osztozni a költségeken, a nagy pulóvereken és a hosszú sorban álláson a bankban.

Jonnal nemrég „párbarátaink” is lettek, akikkel négyes-hatos csoportokban vacsorázni jártunk, hogy tapasok fölött könnyedén ugrassuk egymást, aztán pedig hazamenjünk, és céltudatosan szexeljünk, miután megbeszéltük, hogy Ben és Esther valószínűleg már sosem csinálják. Ezek a párok mind kissé idősebb házasemberek voltak, akiket Jon a munkahelyéről ismert – úgyhogy a váláskor az övéi lettek, akárcsak a konyharuháink, én meg beletörődtem, hogy nem leszek már ott ezeken a vacsorákon. Pont, amikor végre itt a kelbimbószezon! Kuncogtam, amikor erre gondoltam, és azt kívántam, bárcsak megírhatnám Jonnak. De már elhasználtam a napi üzenetemet, pedig annál nem volt jobb érzés, mint megnevettetni őt.

Az egész olyan volt, mint egy vicc, mintha bármelyikünk bármelyik pillanatban felhívhatná a másikat könnyes röhögéssel: „Ó, istenem, látnod kellett volna az arcodat!” Én utáltam az ilyen szívatós játékokat, de Jon nagyon szerette őket. Miután eljegyeztük egymást, elkezdett azzal szórakozni, hogy úgy tett, mintha meghalna, ha kimegyek a szobából. Amikor visszatértem, a kanapén vagy a konyhaasztalon elterülve találtam, sötét szemei üresek és élettelenek voltak. Mondtam neki, hogy a frászt hozza rám. Azt mondta, egy házasság kimenetele a legjobb esetben is az, hogy az egyik fél megtalálja a másik holttestét. Mivel a nők általában túlélik a férjüket, és ő lényegesen kevésbé vigyáz a testére (ő mondta, nem én), minden bizonnyal én találnám meg őt, és nem fordítva. Így, érvelt, a halála – ami máskülönben feltehetően életem egyik legrosszabb pillanata lenne – mókás lesz, olyan, mint egy közös poén. Ezzel senki sem értett egyet, akinek meséltem róla, de én aranyosnak találtam.

Szörnyű nyáron szomorúnak lenni.

[1] Nagymama, görögül.

[2] A „papagájfejes” kifejezés olyasvalakire utal, aki rajong Jimmy Buffett zenéjéért és az általa népszerűsített életstílusért.

GOOGLE-KERESÉSEK, JÚNIUS 10.

sötét karikák sápadt bőr

koreai bőrápolási rutin kevesebb lépés

erek a bőrfelületen

természetes altatók

szürke bőr?

instagram sztorik névtelen megtekintés

kate bush ituneson kívül

kate bush this woman’s work

kate bush youtube rip

kanadai válási jog mi

hason alvás ráncokat okoz

kegyetlen bánásmód jogi meghatározás

bell hooks pdf

jacquard nadrágkosztüm

botox tokára

bill hader válás

bill hader pólóban

bill hader kedves nevetés

átlagember házasság celebbel

gua sha videók

mi az a „jacquard”

hogyan maradjatok barátok szakítás után

mellfeszesítő gyakorlatok

tinder szabályok

lakosság toronto

férfilakosság toronto

bloor & ossington italbolt nyitvatartás

rizottó recept könnyű

arborio rizs helyett

parmezán sajt lejárt szavatosság fogyasztható

24 órás kiszállítás toronto

italrendelés toronto

mi az a tiktok

kate bush this woman’s work karaoke

tiktok tölrés hoygan

––––

Az az első egyedül töltött hónap teljes homályban telt. Egy átlagos napom úgy nézett ki, hogy felébredtem délután egy körül, majd feküdtem az ágyban, és örömtelenül maszturbáltam, miközben Az utolsó öt év filmzenéje (az eredeti off-Broadway szereposztással) szólt a háttérben. A délutánjaim többnyire abból álltak, hogy megpróbáltam dolgozni, aztán feladtam, és olyan Instagram-sztorikat posztoltam, amelyek rejtett utalásokat tartalmaztak az érzelmi állapotomra. Valahol eközben történt, hogy egyszer csak huszonkilenc lettem.

Végül ez kényszerített rá, hogy bevalljam a barátaimnak. Mindig igyekeztünk összejönni a fontos alkalmakra, és ez alól egy születésnap sem lehetett kivétel. Hónapokkal korábban megállapodtunk, hogy egy kirándulással ünnepelünk a Toronto Island-i nudista strandon: torta, koktélok és semmi más. A beszélgetés a chatben épp a naptej fontosságánál és a különböző privát vízitaxik előnyeinél tartott, amikor megszakítottam. el kell halasztanunk, írtam. jon elköltözött… asszem, véglegesen? Néhány perc elviselhetetlen csend következett, aztán Clive azt írta, legyek kész félóra múlva.

Hanyatt feküdtem az ágyamon, és a vízfoltot bámultam a plafonon, amíg meg nem hallottam, hogy jön fel a lépcsőn. Felálltam, megigazítottam a hajamat, odamentem az ajtóhoz, és egy pillanatra felmerült bennem, hogy nem engedem be. Meg fogja látni a lecsupaszított lakásomat, a könyvek hűlt helyét a polcokon, az egyszemélyes ételdobozok halmait. Ha most megmutatom Clive-nak, akkor végül mindenki másnak is meg kell mutatnom. Ki kell mennem, és újra léteznem a világban – csak most egyedül.

Vettem egy nagy levegőt, és kinyitottam az ajtót.

– Tízből mennyire vagy hajlandó viccelődni ezzel? – kérdezte.

Töprengtem.

– Hat?

– Jó – mondta –, akkor a szemöldökkel majd máskor foglalkozunk.

Clive-val az egyetemi színjátszón találkoztam másodévben, és akkor kerültünk közelebbi kapcsolatba, amikor szerelmeseket játszottuk A muzsikus című musicalben, amit ő csak „ducik produkciójának” nevezett. Ha egy kicsit többet ivott a kelleténél, néha azt kiabálta, hogy „Madam Librarian!”[3], aztán magához húzott, és lesmárolt. A konyhaasztalnak támaszkodtunk (vennem kéne pár széket), miközben szakállfestékkel színeztem a szemöldökömet, Clive pedig azt mondta, hogy hamarosan újra a régi leszek.

– Az ilyesmi benne van a pakliban – mondta. – Ha minden mellett elköteleződnél, amit tizenkilenc évesen akartál, akkor még mindig hordanád azt a kis mellénykét. Amúgy meg, statisztikailag a gyermektelen, egyedülálló nők a legboldogabbak a földön. Megcsináltad! – És megszorította a kezem, mintha csak épp most nyert volna meg egy nagy meccset a baseballcsapatunk.

Ez a blazírtság nagyon clive-os volt. Az egyetlen dolog, amit komolyan vett az életben, az a főzés volt, a dokurealityk producereként végzett munkája, illetve a 2011-es újévi fogadalma, miszerint „híres lesz”, amin még mindig dolgozott. A fogadalommal nagyjából egy időben (és gyaníthatóan annak érdekében) megkért minket, hogy innentől kezdve szólítsuk az eredeti keresztneve, Brandon helyett Clive-nak, és habár kellett egy kis idő, mire megszoktuk, végül egyetértettünk abban, hogy nem nagyon ismerünk menő Brandonokat, így a névváltoztatás igazából jogos.

Megettünk egy zacskó kalóriaszegény csipszet és koccintottunk a „ribi-korszakom” kezdetére, bár ahogy összecsendültek a poharaink, azért megremegett az ajkam, ami arra késztette Clive-ot, hogy visszakozzon egy kissé, és emlékeztessen, hogy persze minden ribinek olyan ütemben kell haladnia, ami neki megfelel. Aztán amikor kapott egy üzenetet az asszisztensétől, hogy fennáll a veszélye, hogy Scott Moir, akit vendégbírónak kértek fel az új műsorukba, melyben hokisok állnak párba profi jégtáncosokkal, otthagyja őket; nos, ekkor Clive elrohant, és megígérte, hogy másnap benéz.

Amirah körülbelül egy órával ezután érkezett, és azonnal elterelte a figyelmemet a nyomoromról a klasszikus munkahelyi románcainak egyikével. Bár már több mint egy éve boldog párkapcsolatban élt, folyamatosan plátói viszonyokat folytatott a kórházban dolgozó férfiakkal, akik aztán a megszállottjai lettek. A szóban forgó szerencsétlen faszfej egy Brian nevű ápoló volt.

– A helyzet fokozódik – mondta Amirah félig sajnálkozva, félig örömmel. – Múlt héten készített nekem egy lejátszási listát, és folyton azt kérdezi, meghallgattam-e, de én általában itt húzom meg a határt.

– A lejátszási lista meghallgatásánál?

– Pontosan – komorodott el –, ki tudja, mi lehet rajta?

Könnyű volt megérteni, milyen mértékű romantikus pusztítást végezhetett Amirah a kórházban. Lazán, nemtörődöm módon volt gyönyörű, még műtősruhában is, és egy kicsit gonosz, de épp csak annyira, amiért a férfiak még odavannak. Amikor beköltöztem a kollégiumba, már teljesen berendezkedett a szemközti szobában, épp egy Pussycat Dolls-posztert igazgatott az ablak melletti falon. „Van egyáltalán nevük a nem Nicole-oknak?”, kérdeztem. Mire azt mondta: „Talán mindet Nicole-nak hívják” – és ennyi volt.

– Hogy fogadták a szüleid? – kérdezte, miután átnéztük Brian zenelistáját (kézzel írta díszpapírra, és kiemelte a fontos dalszövegrészleteket… ó, Brian).

Mondtam neki, hogy követik a példámat, vagyis nem sokat beszélünk. Anyám azonnal felajánlotta, hogy lejön értem Torontóba, visszavisz Kingstonba, és ott lehetek, ameddig csak szeretnék, és mindenféle vigasztalóan nosztalgikus pékáruval etet majd; de én maradni akartam. Mondhatni megkönnyebbülés volt, hogy a családom – anya, apa, a fiatalabb, de bölcsebb Hannah húgom – biztonságos távolságban volt, néhány órányira tőlem, és az aggodalmuk csak apám naponta küldött üzeneteiben ért el hozzám: életben? i/n.

Bárki is próbált meg vigasztalni, lehetetlen feladat előtt állt: a túl sok figyelem és törődés szánalomnak tűnt, a kevés pedig azt bizonyította, hogy értéktelen vagyok, és senki sem akar a közelemben lenni. Azt mondtam Amirah-nak, hogy az lenne az ideális (már amennyire beszélhetünk ideálisról egy ilyen helyzetben), ha mindenki tudna a válásról anélkül, hogy elmondanám, és ha valami oxigénterápiás stresszoldó kamrában fekhetnék, amíg készen nem állok a társadalomba való visszatérésre. Szükségem volt néhány hétre, hogy egyedül lehessek undorító, és alkalmazkodjak az új életemhez egy eldobott héjként, amit képtelenség szeretni. Amirah maga alá húzta hosszú lábait, és láttam, hogy valami idegesítő dolgot fog mondani.

– Kéred anyám terapeutájának a számát?

Nem kértem. Ez csak egy válás, még csak nem is egy különösen szaftos fajta. Még érdekes álmaim sem voltak – miről beszélgettünk volna?

– Nem hinném, hogy általában véve nagyon „terápiás” lennék – mondtam –, szerintem nem illene hozzám.

Komolyan gondoltam. Az egyetlen terapeuta, akivel valaha is találkoztam, Jon unokatestvére, Penelope volt, egy alacsony nő, hosszú, szőke raszta hajjal, aki olyan workshopokat tartott, amin a résztvevők megásták a saját sírjukat, majd belefeküdtek, hogy megtapasztalhassák az egó halálát.

– Nem hiszem, hogy… ilyen lenne – mondta Amirah. A szájához emelte a kezét, a fogai közé vette a körme melletti bőrdarabka sarkát, és elgondolkodva nézett rám, miközben leharapta. – De ha valaha is itt lenne az idő egy egészen kicsi kis terápiára, akkor ez lenne az, nem?

– Jól vagyok – győzködtem. – Letöltöttem ezt a meditációs alkalmazást, és többet fogok futni… Amúgy Tom tud Brianről?

Tom Amirah kissé lomha barátja volt, egy hatalmas kezű, dübörgő nevetésű férfi, akinek valami fontos, menő állása volt egy belvárosi sörfőzdében. Tavaly tavasszal találkoztak egy randiappon keresztül, és azóta elválaszthatatlanok voltak. Úgy tűnt, az a szeretetnyelvük, hogy hízelgő fotókon jelölgették egymást, amelyekhez hosszú leírásokat fűztek a barátságukról és arról, hogy a közös életük egy nagy kaland. A kedvenc kalandjuk az étterembe járás volt. Először Tom posztolta ki Amirah-t egy pohár üde fehérborral a kezében – péntekek, vele –, majd amikor megérkezett a főétel, Amirah rakta ki Tomot – egy falat a nagyfiúnak –, ezután Tom megosztotta a róla készült fotót, végül bezárult a kör azzal, hogy Amirah megosztotta az eredeti „péntekek”-posztot a sztorijában. Így minden ismerősük megtekinthette az asztal minden oldalát, ahol a vacsora folyt. Ez a viselkedés egyébként nagyon-nagyon nem vallott Amirah-ra, de a szerelem giccsessé és kicsit nevetségessé teszi az embereket – ez már csak ilyen.

Kíváncsi voltam, szerinte hogyan egyeztethetőek össze a munkahelyi románcok a fotózásokkal, az osztrigás estékkel és magával a nagyfiúval.

– Nem csinálok semmit ezekkel a srácokkal – válaszolta. – Tommal pedig egyelőre csak járunk.

Megfeledkeztem Amirah unortodox „járás”-definíciójáról, amely szerinte nem jelentett valódi elköteleződést az együtt töltött időn kívül. Amirah mindig kíméletlenül laza volt, egészen addig a pillanatig, amíg el nem döntötte a férfiról, hogy ő-e az Igazi. Eddig két Igazi volt – egy középiskolai szerelem és egy orvostanhallgató, aki néha még mindig írt, de úgy tűnt, Tom előléptetést érdemel.

– Mindegy – mondta Amirah –, az egyik a való élet, a másik pedig olyan, mint egy bizsergés. Tudom, hogy hosszú távon mit akarok, de néha, egy-egy pillanatra az embernek egyszerűen szüksége van rá, hogy azt érezze, valaki még soha nem látott jobb dolgot a seggénél.

Ez végül is jól hangzott. Talán nekem is lehetne egy-két ilyen bizsergésem, még akkor is, ha a hosszú távú pályafutásom már visszafordíthatatlanul a „héj-lét”. Amirah kapott egy üzenetet, amiben megkérték, hogy helyettesítsen valakit a munkahelyén.

– Nem bánod, ha elmegyek? – kérdezte. – Próbálok jó pontot szerezni, hogy ne kelljen dolgoznom szilveszterkor. Ráadásul van egy beteg, akinek megígértem, hogy készítünk egy barátságkarkötőt.

– Féltékenynek kéne lennem? – kérdeztem.

– Hát, ő egy hétéves, csontrákos lány, szóval valószínűleg nem.

Felszisszentem.

– Baaaaaszdmeg – mondtam –, bassza meg. Úgy értettem…

– Tudom, hogy értetted – nevetett. – Egész jó a prognózisa, szóval megnyugodhatsz.

Mindig lenyűgözött, hogy Amirah milyen könnyedén viseli a munkája súlyát – hogy képes volt mindennap bemenni a kórházba, és rossz híreket közölni a szülőkkel, vagy segíteni a gyerekeknek kezelni a fájdalmat, amellyel egész életükben küzdeni fognak, majd eljönni vacsorázni, és meghallgatni, ahogy mi, többiek a silány e-mail-etikettről panaszkodunk. Valahányszor elárult egy megrázó részletet a kórházról, pánikba estünk, bár ő többször rámutatott, hogy ez nem verseny, és Clive munkahelyi stressze nem kevésbé jogos csak azért, mert azt többnyire kisebb jelentőségű kanadai sportolók viharos magánélete okozza. („Biztos, hogy… biztosak vagyunk ebben?” – Clive mindig ezt kérdezte. Én még mindig nem voltam az.)

– Fú, ez durva – mondtam. – Nem tudom, hogy nem kapsz folyton idegösszeomlást.

– A harmadik emeleten van egy sírószoba – mondta Amirah. – De legtöbbször jó érzés, hogy ott lehetek olyan embereknek, akik éppen nehéz időszakon mennek keresztül. Szóval nehéz, de jó. Biztos te is így érzed magad, amikor… a Macbethet boncolgatod, vagy… na jó, igazából fogalmam sincs, mivel jár a munkád.

– Hát, a fele abból áll, hogy szóvicceket találok ki az újságcímek kettőspont előtti részére – mondtam –, de sok szempontból hasonlít a rákos gyerekek gyógyításához, igazad van.

Felálltam, és elkezdtem kotorászni a szekrényben.

– Összedobok neked valamit, mielőtt elmész.

Elővettem a hozzávalókat a kedvenc szendvicséhez, ami savanyúság és humusz felkavaró kombinációja volt, mézzel és mustárral. Amirah mögöttem állt, miközben a szendvics készült, és mindegyik üvegbe beletúrt a mutatóujjával, mielőtt lezárta és visszatette volna őket a hűtőbe.

– Miért nem írsz a Laureneknek? – kérdezte az első ragacsos falat közben. – Ne ülj itthon egyedül. Elég szar itt Janet nélkül.

Nem akartam elsírni magam a macskám említésétől, ezért felkiáltottam, hogy „JÓ ÖTLET!” – ami nem sikerült túl meggyőzően –, és elővettem a telefonomat. Kiderült, hogy Laurenék nemsokára találkoznak egy bárban, Érzelmes Lauren irodájának közelében, ahol unciában mérik a folyóbort. Mondtam Amirah-nak, hogy nem vágyom különösebben társaságra, viszont szeretnék meginni több ezer uncia bort.

– Tökéletes! – mondta. – Akkor elkísérhetsz a munkahelyemre.

Felkapta a táskáját, és kimentünk az előszobába, ahol megpróbáltam szalonképessé tenni magam egy kóbor szempillaspirállal, amit a polcon hagytam a kulcsaim mellett. Megbökdöstem a szemem alatti táskákat, és felsóhajtottam.

– Kár, hogy pont akkor történt, amikor a fiatalságom már végleg szertefoszlott.

– Ne beszélj így – szólt rám Amirah, miközben felvette a színes műanyag klumpáját. – Meg tudnám ölni Jont. Annyira dühös vagyok rá.

– Nem az ő hibája. – Bedobtam a kulcsom a táskámba, és kinyitottam az ajtót. – Tényleg. Ha valami, akkor ez az én hibám.

Amirah vágott egy grimaszt.

– Hogy lenne már a te hibád?

Erre nem igazán tudtam a választ, csak így éreztem.

Másnap be kellett volna mennem dolgozni, de nem tudtam rávenni magam. Egyrészt, a torontói páratartalom átváltott a hagyományos júniusi Coca-Cola-párakapu-állapotból a világ hónalja-forgatókönyvre, amit általában csak augusztusban kell túlélni, másrészt pedig szarul néztem ki és állandóan szomorú voltam.

Bár nyáron nem tanítottam, általában havonta néhány napot az angol tanszék szűkös íróasztalánál dolgoztam mint Merris kutatási asszisztense – ő volt az idős és megértő korai modernista, akivel a szakdolgozatomról konzultáltam, és a képzeletemben valahol az ijesztő, de szeretett nagynéni és a nagy hatalmú vén boszorkány között helyezkedett el. Az elmúlt két szerdán nem mentem be, csak homályos és nem túl meggyőző kifogásokat küldtem neki. A harmadik szerdán felhívott.

– Merris! Szia, bocsánat, én…

– Ma mi a helyzet, sürgősen fogorvoshoz megy a nagymama, vagy mi?

Szerettem Merrisnek dolgozni. Ő volt a legműveltebb ember, akit csak ismertem, ennek ellenére soha nem éreztette másokkal, hogy hülyék, bár ahogy a fenti példa is mutatja, néha nem tudta megállni, hogy ne játszadozzon velük legalább egy kicsit. Láttam magam előtt, ahogy az íróasztalánál ül, fanyarul mosolyog, és hosszú ujjaival göcsörtös bal hüvelykujja köré tekeri az irodai telefon zsinórját. Valószínűleg most is rajta volt az olvasószemüvege, egy másik pedig a feje tetején pihent. Néha egy harmadik szemüveg is volt rajta, a nyakában lógott egy elegáns láncon.

– Azt hiszem, éppen válok – mondtam neki. – Vagyis tudom, csak nem tudom, hogy pontosan mikor és hogyan.

– Á.

Mindenkivel rossz volt megosztani ezt a hírt, de most különösen ostobának éreztem magam. Egy huszonéves lány épp most szakít, kit érdekel? Merris kétszer volt házas: egyszer elvált, aztán megözvegyült, és most élte a „legjobb életét”, ahogy ő nevezte, egy nagy ikerházban az East Enden, két másik professzorral – Öreglányok,[4] entellektüel kiadásban.

– Sajnálom – mondta. – Akkor egyelőre dolgozz otthonról, aztán majd gyere be, ha készen állsz.

Mondtam neki, hogy talán soha nem lesz ilyen. Merris nevetett, amit megpróbált csuklásnak álcázni.

– Maradj, ameddig szükségesnek érzed – mondta –, ameddig csak szeptemberig szükségesnek érzed.

Merris nem foglalkozott Jonnal, valószínűleg azért, mert pár évvel ezelőtt egy tanszéki rendezvényen Jon „órákon keresztül” tartott neki kiselőadást a francia–kanadai filmekről. Amikor megkérdeztem erről Jont, kiderült, hogy alig negyedórát beszélgettek, és ezalatt szinte szó sem volt filmekről, csak annyit mondott, hogy nemrég látta Xavier Dolan Anyu című filmjét. Gyanítom, hogy mindketten kissé elviselhetetlenek voltak, és nem szívesen szembesültek azzal, ahogy a saját nagyképűségük tükröződik a másikban. Az esküvőnkön Jon megpróbált bevágódni Merrisnél azzal, hogy idézett a XVIII. szonettből, mire Merris azt mondta:

– Shakespeare egy esküvőn? Milyen eredeti!

Mint mindenki, akit valaha szerettem: néha Merris és Jon is túl sok volt egy kicsit.

Miután letettük a telefont, visszatértem a szokásos tevékenységeimhez: dolgoztam, ettem, és ürügyeket találtam ki, hogy miért nem kell lezuhanyoznom. Általában, miután eltöltöttem néhány órát az 1500-as évek már akkor is népszerűtlen színdarabjainak alapos vizsgálatával, azzal jutalmaztam és/vagy büntettem magam, hogy megnéztem Jon különböző közösségimédia-profiljait. Nemrég csökkentette az amúgy is minimális kommunikációnkat, amit próbáltam jól és udvariasan venni, de belül őrjöngtem miatta. Hogy lazának tűnjek, még azt is javasoltam, hogy tiltsuk le egymást, hogy „megkönnyítsük az egymás életéből való kilépést”. Ő ezt idegesítően gyorsan meg is tette – de egyikünk sem törölte a közös Instagram-fiókot, amit a macskánknak hoztunk létre.

Ha kiléptem a fiókomból és beléptem a @janetatökéletesjókislány oldalra, ott volt Jon: nem sokat posztolt, de zongorázott és énekelt(!) a sztorikban, valami sötét pincében. Böngésztem a fotókat, amiken megjelölték, néztem a barátai sztorijait, valami fájdalmasat keresve – mondjuk, a hangját, ahogy nevet egy bulin, egy videót egy koncertről, ahol egy általam ismeretlen nő közelében áll –, az öröme vagy elégedettsége bizonyítékát a nem-a-férjemként élt új életében. Nyilvánvalóan elég zavart viselkedés volt ez a kisállatfiókon keresztül történő sztalkolás, de megnyugtatott, hogy Janet időnként az én sztorijaimat is megnézte, ami azt jelenti, hogy Jon ugyanazt a technikát alkalmazta, mint én.

Még nem döntöttük el, kié lesz a macska, a legértékesebb közös tulajdonunk. Gyakorlatilag az övé volt, de azóta éltünk együtt – mármint Janettel –, amióta Jonnal, és nagyon szerettem (Janetet), még akkor is, ha a hobbija leginkább az óbégatás és a hányás volt, legtöbbször a ruháimra és a bútorokra. Szívós és hatalmas volt, egy nagy, dörzsölt cirmos, csapzott szürkésbarna bundával és okos zöld szemekkel. Amikor beadandókat olvastam az ágyban, a papírzörgés hangjára beosont a szobába. Mire észrevettem, hogy felém tart, már késő volt: addigra már elrugaszkodott a padlóról, és repült, hogy egyenesen a kezemben tartott házi feladat tetején landoljon. Nem egy gyűrött, szakadt dolgozatot adtam már vissza bocsánatkérően a zavarodott diákoknak, ennek ellenére hagytam, hogy ez a macska tönkretegyen mindent, ami az enyém – időnként úgy tűnt, ez az életcélja. Olyan csendes volt nélküle a lakás. Furcsa volt, hogy nem kell felnéznem a hűtőszekrény tetejére, amikor belépek a konyhába (volt egy kis problémánk az emberek fejére ugrálással), és minden egyes, szekrényben talált bűzös, bontatlan csomag jutalomfalattól meghasadt a szívem. Jonnal megegyeztünk, hogy adunk magunknak egy kis időt, hogy átgondoljuk, mi lenne a legjobb neki, szem előtt tartva a lehetséges közös gyerekfelügyeletet is. Mint annyi minden a régi életemből, Janet is gyakran hiányzott.

Az estéket a gyilkossági műsoraimmal töltöttem (mivel az angol kínálatot már ledaráltam, skandináv szexuális indíttatású gyilkosságokkal kezdtem ismerkedni), valamint merengéssel az egyedülléten, néha meg csak teljes odaadással sóhajtoztam. Amikor tettre késznek éreztem magam, megfésülködtem, kinyitottam, majd becsuktam az ablakokat, és teleraktam az online bevásárlókosarakat drága ruhákkal elképzelt alkalmakra. A csoportos chatben a többiek rendszeresen érdeklődtek felőlem, de sosem volt számukra semmi új hírem, és tudtam, hogy amúgy is lefoglalja őket, hogy élvezzék a saját életüket – nem volt szükségük arra, hogy egy elvált lúzer lehúzza őket. Rosszul aludtam, de tartottam napközbeni szundikat. Nappal keveset ettem, aztán bolognai vagy fajitas vagy más ambiciózus vacsora elkészítésébe kezdtem, amit aztán feladtam, és végül zabpelyhet ettem, miközben néztem, ahogy egy Anders vagy Lars nevű egyén Helsinkiben vagy Stockholmban ólálkodik, és dühös a feleségére, amiért volt pofája meggyilkolódni. Kimerítőnek és lehangolónak találtam, hogy egy személyre főzzek.

Kipróbáltam a mindfulness alkalmazást, de nem ment. Nem akartam „jelen lenni a pillanatban”, mert szar, elviselhetetlen pillanat volt! Próbáltam visszaemlékezni mindarra, amire büszke lehetek – mondjuk, hogy elvégeztem az egyetemet, vagy hogy egyszer leszoptam valakit Dél-Franciaországban –, de az egész eddigi életemnek Jon volt a tanúja. Fejben vissza kellett mennem a középiskoláig, hogy kikerüljem őt, de azok az emlékek unalmasak voltak. Szinte semmi sem történt velem azelőtt, hogy megismertük volna egymást. A vele való találkozást életem legjelentősebb eseményének éreztem, és egészen néhány héttel ezelőttig minden egyes év, ami eltelt, csak megerősített abban, hogy ez igaz. Most mi lesz? – gondoltam. Az ember csak véges számú alkalommal olvashatja el A vesztés művészetét Elizabeth Bishoptól. Három-négy perc volt az egész, meg még egy-kettő a sírás miatt. Ahogy kész voltam, azonnal visszatértem oda, hogy most mi lesz? Hát igen, mi lesz.

Jon Janettel együtt elvitte a legjobb cuccokat is a bárkocsinkról (magáról a bárkocsiról nem is beszélve), úgyhogy Cointreau-t öntöttem fel citromlével és szódavízzel, aztán már csak sima vízzel, végül már csak tisztán ittam a Cointreau-t. Amint a likőr beütött, bármilyen félbehagyott vacsorára ráugrottam, aztán „Éjjeli Burgert” rendeltem (én neveztem el így) az egyetlen helyről, amit hajnali négykor talált nekem a futár app: egy általános kocsmalánc volt, hosszú étlapján a történelem legközepesebb hamburgerével. Ez volt az Éjjeli Burger: teljesen egyszerű, mellé savanyúság és sült krumpli. Ízetlen volt és zsíros, és mindig hidegen érkezett, de nem akartam, hogy az étel élményszerű legyen. Azt akartam, hogy úgy nézzen ki és olyan íze legyen, ahogy én érzem magam, sehogy. Egy langyos húspogácsát akartam, és gyakran meg is kaptam.

Életemben először laktam egyedül. Mivel a szüleim, a húgom, két kutya és egy sor halálra ítélt hörcsög társaságában nőttem fel, mindig nagy volt körülöttem a nyüzsgés. Alig éreztem változást, amikor beköltöztem az egyetemi kollégium lármájába, ahol a fiúk letépték az ajtót a – valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag – koedukált mosdók fülkéiről, és olvadt jégkrémes tégelyeket gurítottak le a tizenegyedikről a hátsó lépcsőn, rózsaszínre festve az egészet, és egy hétre használhatatlanná téve a fél folyosót. Amint csak tudtunk, Amirah, Lauren és én összeköltöztünk, egész álló nap valóságshow-kat néztünk, rövid ideig átszoktunk a napközben füvezésre, és soha, de soha nem takarítottuk ki a fürdőszobát.

A diploma megszerzése után beljebb merészkedtünk Torontóba, és Érzelmes Laurennel mi lettünk az ötödik és hatodik lakói egy hatalmas háznak a West Enden, amelyben művészek, baristák, végzős diákok laktak, valamint – ezt azután tudtuk meg, hogy beköltöztünk – egy denevér is, az alagsorban. Az állat az egyik lakó pasijáé volt, akit a főbérlő rajtakapott, hogy a lakásban tartja.

Amikor Jonnal összeköltöztünk, addigi életemben akkor volt a legkevesebb lakótársam, és imádtam. Huszonhárom éves voltam, amikor beköltöztünk az első lakásunkba. A legtöbb kortársam még mindig koszos albérleteket osztott meg ismeretlenekkel (Érzelmes Lauren továbbra is az alagsori denevérrel). Hihetetlenül felnőttnek éreztem magam. Szerettem hazajönni valakihez – az én valakimhez; szerettem este tízkor süteményeket sütni, szerettem feltenni Jon fura lemezeit, és kiporszívózni a szőnyeget, hogy szexelhessünk rajta. Ha Jon a munkahelyén ragadt, vagy elment valahova a barátaival a hétvégén, olyankor egyedül voltam otthon, és kiélveztem mint ritkaságot, tudva, hogy hamarosan hazajön, hogy megzavarja a csendet, vagy kirángasson a fürdőből. Miután összeházasodtunk, néha úgy éreztem, hogy kár, hogy soha nem fogom megtapasztalni, milyen egyedül élni, de arra a következtetésre jutottam, hogy nem lennék túl jó benne. Úgy tűnik, igazam volt.