Horváth Júlia Borbála

A tolerancia diktatúrája

Transz- és gender-ideológiák

Szerkesztő: Lukáts Kinga

Borítóterv: hjb

Fotó: Geralt/Pixabay

Minden jog fenntartva!

A kiadványban szereplő tartalom szerzői jogvédelem alatt áll.

Tilos bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, vagy sugározni, bármely formában vagy módon a szerzővel/kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül!

Copyright © Dr. Horváth Júlia Borbála 2024

https://www.facebook.com/p/Luk%C3%A1ts-Kinga-100009074641202/

Fecske füzetek sorozat / V.

ISBN ISBN 978-615-82433-0-8 (ePUB)

ISBN 978-615-82433-1-5 (MOBI)

FÜLSZÖVEG

Fiú legyek-e vagy lány? Látszólag nevetséges kérdés. LMBT… QIA… VZZS – nem az ABC betűi zavarodtak össze, hanem a tartalom, amely sokszor hasraütésszerűen, tudományosság nélkül jön létre. A nemi identitásváltás identitásválsággá vált, s talán a nők sínylették meg a legjobban, amikor megjelentek a férfiból nővé operált ’mintaadók’. „Drag queenek” és „drag kingek” nyüzsögnek, s figyelmet, megértést, jogokat követelve taposnak, mint elefánt a porceláncserepeken. „Nem az a menő, aki ruhát, hanem aki testet vált!” – harsogta az egyik válaszadó, s azzal megvilágította, merrefelé tart a mainstream szélsőséges gender ideológiája. A mesterséges transzneműséggel valószínűleg senki sem elégedett, hiszen nem nyújt maradéktalan enyhülést. Az „átcsinált” testben a lélek megmarad annak, aminek született. Hatások, vélemények az LMBT+ jelenségről konzervatív nézőponttal.

TÁRGYMUTATÓ

FÜLSZÖVEG                                                      2

TÁRGYMUTATÓ                                                      3

ELŐHANG: Kórókarú díva halruhában                              3

BEVEZETÉS                                                      4

GYAKORI KÉRDÉSEK, ÁLLÍTÁSOK                                    7

i. A JÓZAN ÉSZ RENESZÁNSZA                                    8

A XXI. század megnyerése: a konzervatív értékek                  9

ii. FÓBIÁK ÉS FÓBIÁSOK                                          10

Homofóbia, dzsenderfóbia, fóbia-fóbia                              11

Meseországban járunk                                                13

iii. NEMTELEN KÜZDELMEK                                    14

Transzba estünk                                                      15

A magyar női ökölvívó esete a „transszal”                        16

A transzneműség női szempontból                                    19

iv. KUTATÁSOK, PUBLIKÁCIÓK                                    18

Cikkek a médiából – a teljesség nélkül                              18

Az LMBT+ hatás                                                      20

1 Egy reprezentatív EU-kutatás                                    21

További témakörök, tanulmányok – a teljesség nélkül            24

v. KÉRDŐÍV AZ LMBT+ JELENSÉGRŐL (első forduló)            25

Módszertan és célcsoport                                          26

Kérdések és válaszok                                                27

A/ Gender roles v. s. gender ideológia

B/ Az LMBT+ és a környezeti minták

C/ Transzba esni

D/ A média hatása

E/ A gyermekek védelme

F/ Társadalmi következmények

vi. VÉLEMÉNYEK, PÁRBESZÉDEK       (második forduló)            53

LMBT+ személyek válaszai                                          53

Párbeszédek az identitásválságról                                    57

vii. A NŐK ÉS A TRANSZ-IDEOLÓGIA                              62

Szélsőséges ideológiák helyett: intermentalitás                  63

A lélek marad?                                                      64

Összegzés és tanulságok                                          65

UTÓHANG: A jó édes apádat!                                    67

FELHASZNÁLT IRODALOM                                          69

2

3 ELŐHANG

4 Kórókarú díva halruhában

Ártatlan nyárestének tűnt, és maradt is az, hiszen a nyáresték nem tehetnek arról, mire használják őket. A városi lakosság bódultan andalgott a fő-Fő utcán, betérve egy hűsítő sörre, szörpre valamelyik útjába eső egységbe. A bulisoron mérsékelt forgalom, a kerthelyiségekben emberi léptékkel mérve (két-három fő/asztal), meghitten duruzsoltak a vendégek. A sűrűjében erőteljes basszus hangok vitték a prímet, majd zárkózott a többi hangszer; élő vagy holt zene szól-e az ínséges recesszióidők után? Ez volt a kérdés, amelynek a végére kellett járni.

A lombok közül lassanként bontakozott a látvány: a bisztró-kávézó-étterem terasza dugig tömve, a szervizasztal közepén finom falatok izzanak lávakövön, neonszínű koktél-kínálat hűtené a kedélyeket. Alkalmi lámpák villódzása követi az énekest, merthogy valódi az előadás: keszegszerű figura ezüstben, hosszú-szőke hajjal díváskodik a rögtönzött lépcsőszínpadon. Nedvesre rúzsozott ajkaival formálja a szöveget, dübörög a playback, de nem ez a lényeg.

A refrént hatalmas vastaps kíséri, az előadó az egyik vendég ölébe kéredzkedik. A férfi nevetve hárít, s mulatna tovább; tán nem tudja, mibe csöppent. A díva sem adja fel, következő kiszemeltje egy sportos elegáns úr, ki nagyobb hajlandósággal fogadja a feléje küldött puszikat. Az ’énekes’ darálja tovább a műsort: kórókarjával szögletesen hadonászik és keskeny, fiús csípőjét rázza dühödten.

A hangulat a tetőfokára hág. A kerítés mellé gyűlt kívülállók tapsolnak, hujjogatnak, úgy mint még soha. Az előadónak tetszik a sztárolás és csücsörít vadul, a halruháját igazgatja, a súlyos műszempillák pillanatra sem állnak le; ah, melege is lett hirtelen, a kézfejével kéjesen végigsimít a homlokán, éppen ott, ahol a migrénke szokott keletkezni a fejecskében, de nem elalélni, következik az előadás csúcspontja.

A díva csontos ujjaival körbesimogatja a hasát, mintha élet nőne benne, immár a kilencedik hónapban jár, s csak simít, simít, azt is ütemre persze, a kétperces fájások után következik a préselés, befordul a gyerek és a harmadik versszakra komplikáció nélkül lebonyolódik az imitált szülés. A művész azonban egy férfias fighter-rúgással elrúgja magától a babáját: volt-nincs gyerek röpül messze a csillagok közé. A díva hamar regenerálódik, majd újból transzba esik, s választott identitásához méltón (no agresszió) befejezi a műsorszámot.

A tömeg tombol. Az első sorban egy család ül: apa, anya, három és ötéves-forma kisfiúkkal, akik most megláthatták, miként szokás a világra jönni, s milyen alternatíva adódik, ha a következő ovis szemesztert esetleg fiú-lányként akarnák kezdeni. Anyjuk szeme felhősen rebben, az ő szülése hogy lett volna már ilyen? Világéletében irtózott az efféle maskaráktól, már a veres csipkehálóing is sok volt kissé, amit annak idején ráerőltetett egy bolondos hajlamú bohém. Csendben tűri, amit lát, hiszen önként követte urát – de ez már szinte vers, és új témát nyitna.

Apa brávózik, lelkesülten fényképez, s a többiekkel együtt árgus szemekkel kutatja a jeleket: Hasonlít? Nem hasonlít? Műmellei vannak? Van-e valami a láb között, vagy ügyesen elrejtette? Ahogyan az idomított cirkuszi állatokat, úgy szemlélik a művész-nőt: tetszik a különcség és irtóznának a leleplezéstől, hogy biztosan csalás történt, mert született hölggyel állunk szemben – de nem.

Az előadók nem hagynak teret találgatásnak. Fegyelmezetten felvonulnak a fináléhoz – még vagy öten mutatkoztak ekképpen (fűhajú aranyruhában, aranyhajú fűruhában stb.) – fürdenek a sikerben, végül is kevés ráfordítással – némi festék és színes rongyok – emelkedtek ki ők a heterók unalmasan szürke világából.

A kisfiúk eddig bírták. Nyűgösködve lesöprik a tányérjukról a rigójancsit, csörren a porcelán, versenyez a sírásrívással, a gyerekek mennének a színpadra a néni-bácsik közé. Végül apa megelégeli a nyafogást, s fennhangon hozat egy partvist és összesöpörteti a morzsákat; az ő háza táján rendnek kell lennie.

BEVEZETÉS

A természetestől (férfi-nő) eltérő szexuális vonzalom, közismerten az ókor óta foglalkoztatja az embereket. Átélt történelmünkben a XX. század hatvanas-hetvenes éveitől kibontakozó szexuális forradalom a saját nemükhöz vonzódók magánéletét is a nyilvánosság elé tárta. Azóta számos irányzat született, és az 1980-90-es évektől a szexuális forradalom jelentős befolyása révén a nemiség mára identitáskérdéssé vált. Több jelenség arra utal, hogy az utóbbi évtizedekben megnőtt a homo- és egyéb irányultságok iránti érdeklődés. A leszbikus-meleg-biszexuális-transz (LMBT és más, pl. queer [Q], aszexuális [A]) és újabb [+]) identitástéma ’közüggyé’ vált. Számos kutatás történt a témában (ld. lentebb), és egyfelől rengeteg statisztikai adattal rendelkezünk, másfelől az érintettek alig szólalnak meg, ill. a testi-lelki mellékhatásokról az érintettektől alig hallhatunk.

Kiemelt kérdés, hogy az érdeklődést mennyire gerjeszti a média és/vagy a politika. Napjainkra a támogatók és az ellenzők sok esetben politikai hovatartozásuk szerint értékelik a jelenséget, mások a józan eszükre hallgatnak, de távol tartják magukat a nyilvános felszólalástól. Véleménye viszont szinte mindenkinek van, de az érvek sok esetben innen-onnan szerzett forrásból származnak.

A biológiai nem dekonstrukciója mellett érvelők a nemiség kérdését választhatónak és az egyenlőség ideájának tartják. Aszerint az egyén szabadon dönt hovatartozása felől. A másik tábor elutasítja, és mindezt az emberek ’összezavarásának’, a hatalmi- és a fogyasztás-centrikus érdekszféra törekvésének tartja.

Értelemszerűen a témakör szoroson összefügg a párkapcsolati kultúrával és a szexualitással.[1] Koronként sokan és többször megkísérelték már leírni, milyen a társadalom, és milyen az ember. Filoszok, noémák révén próbáltak meghatározni folyamatokat, az emberi cselekvés mozgatórugóit, köztük például az összeférhetetlenséget. Kant írta:[2]

„[A társadalom] olyan egymás után és mellett létező személyek sokasága, akik képtelenek nélkülözni az együttlétet, ám akik ugyanakkor képtelenek megakadályozni is, hogy egymás terhére ne legyenek; következésképp magukat a természettől arra rendeltnek érzik, hogy egymással a kölcsönös kényszer nyomására, önnön magukból fakadó törvények fennhatósága alatt valamiféle, bár szüntelen viszály fenyegette, mégis egyetemessé táguló koalícióra lépjenek egy világpolgári társadalomban (cosmopolitismus)...”

A téma közéleti ’népszerűségének’ társadalmi és kulturális aspektusa is van. Az egyenlőségjogi törekvések közé tartozik az érintett személyek életmódjának, gondolatainak, problémáinak a nyilvánosság elé tárása. A kisebbségek védelme emberjogi kategória lett, amellyel a fogalom tartalma is megváltozott. Kisebbség-definíciók – szótári fogalommeghatározással:

1. (ritka) Valakinek, valaminek másnál kisebb volta. Kisebbségéből még nem következik értéktelenebb volta. Az az állapot, amelyben valaki úgy érzi, hogy másoknál alacsonyabb rendű, értéktelenebb. Erősen érezte kisebbségét.

2. Az embereknek olyan csoportja, amely számban kisebb egy másiknál. Elenyésző, kiváltságos kisebbség; ® törpe kisebbség. (…) Valamely államban az annak nemzeti jellegét meghatározó néptől nyelvében, történelmében különböző népcsoport; nemzetiség. Nemzeti kisebbség; a kisebbségek kérdése.

3. Ellentétes vélemények, csoportok (elvi) összeütközése, harca esetén, vitában, szavazásban az a csoport, amelyhez kevesebben tartoznak, ill. amely kevesebb szavazatot kapott. A demokratikus centralizmus elve szerint a kisebbség köteles alávetni magát a többség határozatának. Az ilyen csoport, személy, ill. ezeknek emiatt előállott (hátrányos) helyzete, állapota; valamely csoportra, pártra, személyre, véleményre, javaslatra eső szavazatok kisebb része. Kisebbségben van, marad. Az ellenfél kisebbségbe került javaslatával.

4. (ritka, irodalmi nyelvben) Az az állapot, amelyben valaki erkölcsi vagy anyagi szempontból sérelmet, hátrányt szenved. Irjak? Ne irjak? … | Szólnom kisebbség, bűn a hallgatás. (Arany János)

Fenti meghatározások a kisebbségeken belül sem tettek különbséget ember és ember között, mivel egyetemes vallási, etnikai, gazdasági, földrajzi, kulturális vagy más jogilag meghatározott csoportokról szóltak, amelyekhez emberiességi kategóriák lévén nem lehet nem pozitívan hozzáállni. Az elesettség, a bántás, az igazságtalanság, a szegénység, a meg nem értettség és más hátrányos helyzet esetén a társadalom tagjainak kötelessége segíteni. Kérdés, hogy ez esetben hol húzunk határt, és mikor lesz a kérésből követelés, a megértésből érdekérvényesítés.

Kézenfekvő, hogy a kisebbségek tagjai is szeretnének teljes értékű tagjai lenni a társadalomnak. Az újabb kérdés az, hogy mit nevezünk teljes értékűségnek? A fennmaradáshoz és a boldoguláshoz fűződő jogokat? Az egészséghez, a munkához, a köz- és a magánélethez tartozó joggyakorlást? Sorolhatnánk, de ezeknél alaposabb, mindenre kiterjedő felsorolások olvashatók a törvénytárakban.[3]

Kimondhatjuk, hogy a kortárs demokráciákban az emberek létezéséhez szükséges jogok mindegyike biztosított – a törvények betartása viszont más kérdés. Két kardinális területen azonban nincs egyetértés, az egyik fiziológiai (élettani), a másik eszmei; sorrendben: a fajfenntartás és a szabadság. Mindkettő az LMBT+ szabadságharc méregpontja.

Manapság a szexuális kisebbségek legfőbb követelése a házasság és a gyermekek örökbefogadásának joga. Több országban, elsődlegesen az USA-ban és az Egyesült Királyságban a melegházasság törvényesítése hivatalossá vált. Ez annyit jelent, hogy két férfi vagy két nő élhet házasságban egymással, vállalva annak jogi következményeit (pl. szociális juttatások, öröklés). Talán még ezzel sem volna baj, mert miért ne? Kérdezhetnénk. De ha az embernek az önfenntartás mellett a másik nagy ’feladatot’, a fajfenntartást vizsgáljuk, akkor gondokba, vagy legalábbis érthetetlenségekbe ütközünk.

A XX. században Magyarországon az emberek homoszexualitáshoz fűződő ’viszonyát’ a gúnyolódásokkal együtt a békés megértés jellemezte. Axióma volt, hogy a teljesítményt nem a nemi hovatartozás függvényében kell értékelni, s a hálószobákban mindenki azt csinál, amit akar. A heteroszexualitástól eltérő variáció nem volt különösebben beszédtéma, tömegesen kreált alkategóriái nem léteztek, és a jelentős többség, az 1 férfi + 1 nő = 1 pár nézőpontot vallotta. Az emberek hittek a szabadságeszmében – holott koránt sem voltak szabadok –, de azt nem gondolták kiterjeszthetőnek a nemi identitás megváltoztatására.

Az egyén nyilván önállóságra és önálló döntéshelyzetekre törekszik, de kérdés, hogy milyen az egyén, és mi alapján dönt. Vagyis rendelkezik-e megfelelő értékrenddel, és az milyen alapokon nyugszik. Továbbá: milyen arányban van jelen életében az individuális és a közösségi érzés, az önfenntartás és a fajfenntartás természetes törekvése. Fekete Gyula szociológus, író, az 1970-es években mintegy váteszként, azt írta:

„A lehető legjobb – mesebeli – esetben legkevesebb negyven esztendő kell ahhoz, hogy az élet újratermelését helyreigazítva Magyarország életképességét visszaszerezze.” És nemcsak a születésszabályozásról van szó, hanem például az adókról, az agyelszívásról, a kivándorlásról, a manipulációról.

Az életmód bemutatása e témakör gazdasági- és kulturális aspektusa. Bárki – még aki nem akar, az is – betekintést nyerhet LMBT+ emberek életébe. A média, az előadóművészet, a tematikus programok, kiadványok un. érzékenyítő hadjáratot folytatnak, amelyek a szabadság gyakorlására és az érdekvédelemre kívánják felhívni a figyelmet. Ezzel sincs különösebb probléma, mert ha valós igény mutatkozik rá, és általa teljesebb képet kapunk arról, milyen az ember, a megismerés teljes lesz, és jobbá válhat az élet.

A szabadságjog valóban egyetemes jog, de kontroll nélküli alkalmazása romboló hatású lehet. Ha egy kisebbség törekvése az emberi faj alapjainak (nemiség) gyökeres megváltoztatását eredményezi, és az befolyásolja a fennmaradást, akkor óvatosnak kell lennünk. Hogy miben?

5 GYAKORI KÉRDÉSEK,