A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: Dune: The Lady of Caladan

A Tor Book

Published by Tom Doherty Associates, 120 Broadway, New York NY 10271

Fordította: Sziklai István

Copyright © 2021 by Herbert Properties LLC

Hungarian translation © Sziklai István, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Cover art © Dmitry Andreev

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítógrafika: Dmitry Andreev

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-482-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

„A Kwisatz Haderach tenyészprogramot az emberiség javára alkották meg, de milyen áron? Milyen emberi áron?”

LADY JESSICA SZEMÉLYES NAPLÓJA

Elméjében és szívében Jessica egy szakadék mélyén találta magát. Minden egyes pillanat távolabb repítette őt Caladantól, Leto hercegtől és Paultól.

Miután megkapta a Bene Gesserit ultimátumát és a családja elleni fenyegetést, Jessica az Űrliga egyik csillagbárkájával csillagrendszereket szelt át, és úgy tért vissza a Wallach IX-re, mint valami engedetlen gyermek. Nem érezte a melengető hazatérést, amikor a bolygó körüli pályán keringő hatalmas hajóról egy sikló a nővérek sivár, fagyos szülőbolygójára vitte.

Vajon viszontlátja még valaha Caladant? Vagy Letót vagy Pault? Fészkelődni kezdett a sikló kemény ülésén. Talán erre a kérdésre a válasz attól függött, hogy Harishka Főtisztelendő Anya mit akar tőle.

Szokatlanul erős oldalszél dobálta a hajót, és ez a pilótát arra késztette, hogy lemondjon az ereszkedésről, ehelyett körbeforduljon, magasabbra emelkedjen, amíg a turbulencia enyhül. A többi utas nyugtalankodva dünnyögött, de Jessica néma maradt. Neki a saját turbulenciájával kellett megküzdenie.

Ahogy kinézett a gyémántalakú kabinablakon, a kavargó felhők mintha az ő nyugtalan gondolatainak tükörképei lettek volna. Rosszul volt a nővérek felette gyakorolt vasakaratától. Sok éven át élt külön tőlük, függetlennek hitte magát a Caladanon, de ők most megcsördítették az ostort. A Bene Gesserit hívása nem hagyott teret semmilyen vitának. Mohiam Tisztelendő Anya megfenyegette, hogy elpusztítja a herceget és az Atreides-ház jövőjét, ha nem engedelmeskedik, és a nővéreknek minden bizonnyal meg is voltak az eszközeik, hogy ezt megtegyék.

A saját céljaikra akarták felhasználni Jessicát, és ezért elszakították a Caladanról – talán végleg? Soha életében nem érezte magát még ilyen lehangoltnak, elszakítva mindenkitől és mindentől, akit szeretett. De nem állt szándékában jámboran engedelmeskedni.

A sikló ismét megrázkódott a nyugtalan légkörben, és miután megkerülte a vihart, ismét ereszkedni kezdett. Jessica látta, hogy közelednek az anyaiskola komplexumához. A kusza felhők fátyolán keresztül ki tudta venni az ősi épületeket és az új szárnyakat, a szögletes vörös cseréptetőket, az udvarokat borító alacsony bokrokat. A lombozatot élénk skarlátvörösre és narancsra színezte az ősz. Az építmények ugyanúgy összekapcsolódtak egymással, ahogy a nővéreket alkotó számtalan nő, mind egy bonyolult és hatalmas politikai gépezet részei.

Jessica kiskorában került ide, szülők nélkül, és a nővérek nevelték fel, oktatták és születésétől kezdve elkerülhetetlen haláláig körbefonták az életét. A Bene Gesserit tulajdona volt.

Az anyaiskolában tanult módszerek közül merített most, és arra a légzőgyakorlatra koncentrált, amely tisztánlátást és nyugalmat hozott. Érezte, hogy izmai ellazulnak. A legjobb és legélesebb eszű formáját kellett hoznia, hogy szembenézhessen azzal, ami most következik.

Ahogy önmagára összpontosított, a sikló körül a turbulencia elcsitult, a megmaradt felhők pedig szétváltak a komplexum peremén létesített leszállózóna felett. Jessica, aki még mindig caladani öltözékét viselte, ide nem illőnek érezte a ruhát, de hamarosan úgyis fel kell vennie az iskola hagyományos sötét köntösét, hogy ezzel is emlékeztessék, még mindig közéjük tartozik, hogy mindig is közéjük tartozott.

A Wallach IX, erőtlen napsütésével és fagyos éghajlatával régóta az a hely volt, ahol a rend fiatal nőtagjai vagy megfeleltek a kihívásoknak, vagy elbuktak. Jessica furcsa nosztalgiát érzett az ősi kiképzőközpont iránt, ahogy őrlődött a nővérekhez és a családjához való hűség között. Oly sok évet töltött itt: puha agyagként kényükre-kedvükre formálhatták, majd végül egy nagy reményekkel kecsegtető fiatal herceg hivatalos ágyasának jelölték ki.

És most visszatért. Szörnyű rossz előérzet gyötörte.

Maga Harishka Főtisztelendő Anya várta az aszfalton. A Főtisztelendő Anya szeme szúrós volt, és szigorú, megalkuvást nem ismerő ember hírében állt. Az idős asszony bőre kora ellenére feltűnően feszes és sima volt, alighanem a rendszeresen fogyasztott melanzs öregedésgátló hatásától. Évtizedek óta töltötte be ugyanazt a szerepet, egy életen át szolgálta a rendet.

– Jöjj velem! Azonnal szükség van rád. – Nem magyarázta meg, hogy mi az a sürgős ügy, ami felforgatta Jessica életét.

Előrehaladott kora dacára Harishka élénk tempót diktált; úgy lépkedett, akár az ellenséges vonalak ellen rohamot vezető katonai parancsnok. Beléptek egy nagy és új adminisztrációs épületbe, amelyet az öreg Alfred Tull vikomt – akinek a neve a bejáratnál lévő emléktáblán díszelgett – nagylelkű adományaiból építettek.

– Szeretném, ha először ezt látnád, mielőtt megpróbálsz berendezkedni. Lehet, hogy nincs sok időnk – mondta Harishka. – Tudnod kell, hogy miért vagy itt, és miért olyan fontos ez.

Igen, gondolta Jessica. Ezt tudnom kell.

Miközben a széles lépcsőkön és hosszú folyosókon haladt a Tisztelendő Anya nyomában, magába szívta a jelentéktelen részleteket, de nem kérdezett, bár kétségbeesett kíváncsiság lüktetett benne. A harmadik emelet egy elszigetelt részlegében Harishka egy kémlelőablakhoz vezette, amely egy nagy, zárt ajtajú orvosi szobára nézett. Két másik nővér volt még ott, távolabb a pláztól, mintegy őrökként, de Jessica eltökélten odalépett az ablakhoz, hogy benézzen.

– A szoba le van zárva, de ne becsüld alá a veszélyt! – magyarázta Harishka. – Ez átlátszó, páncélozott plázüveg, és most is láthat minket, ha elég éber, de szükség esetén a védelmünk érdekében bármikor átállíthatjuk, hogy csak mi láthassuk őt.

Az összes óvintézkedést figyelembe véve Jessica arra számított, hogy valamiféle ketrecbe zárt szörnyeteget lát majd odabent. Ehelyett egy vénséges asszonyt látott egy ágyhoz szíjazva, aki nyugtalanul hánykolódott álmában. Mindössze egy kórházi hálóruhát viselt, csövek és monitorok csatlakoztak hozzá. Az arca grimaszba torzult, és felkiáltott, de a vastag pláz minden hangot elfojtott. A májfoltos nyakán, karján és kezén látható ráncok dacára az arca közel sem volt olyan vén, mint a teste.

Jessica nem értette.

– Ő… ő lenne a veszély? És mi köze ennek hozzám?

A Főtisztelendő Anya homályosan felelt.

– Ő Lethea, egy volt Kwisatz Anya. Most más minőségben szolgál, amíg csak él… és amíg visszatartja, amire szükségünk van.

Kwisatz Anya. Jessicának eszébe jutott Shaddam Corrino első felesége, Anirul, aki jelen volt Paul születésénél, és aki élénk érdeklődést tanúsított a fiúgyermek iránt. Anirul egy „rangrejtett” Bene Gesserit volt, és titokban ugyan, ám ugyanezt a címet birtokolta. Nem sokkal Paul születése után halt meg.

– És mit csinál egy Kwisatz Anya? – kérdezte Jessica. És miért volt neki ekkora hatalma, hogy idehívasson?

– Ahogy a Liga navigátora előre látja a biztonságos útvonalakat a csillagok között, úgy látja a Kwisatz Anya tenyésztési terveink hatalmas szövevényének minden egyes szálát. Letheát ingatag elmeállapota miatt felmentették a szolgálat alól. Még mindig hasznos – még ha veszélyes is.

Jessica nem tudta elszakítani a tekintetét az orvosi ágyon vergődő, mindenkitől elzárt szipirtyóról. Lethea úgy tűnt, alig tud mozogni.

– Veszélyes?

Harishka úgy bámult befelé, mintha a tekintetével lyukat tudna ütni az üvegen.

– Már több nővérünket meggyilkolta. Ezért van szükség minderre a biztonsági intézkedésre.

A Főtisztelendő Anya odabiccentett a Letheát figyelő két nő egyikének. Az a harmincas éveiben járt, a haja fekete, a bőre barna, mint az olíva.

– Jiara nővér gondosan megfigyelte Letheát, de attól tartok, kevés válasszal tud szolgálni.

Jiara benézett a plázüvegen.

– Az elméje hanyatlik, de még mindig hihetetlenül erős. – Csak egy szusszanásnyi szünetet tartott. – Elég ahhoz, hogy több nővért is megöljön a puszta akaraterejével.

Mintha megérezte volna a jelenlétüket, Lethea szeme keskeny résnyire nyílt, és egyenesen Jessicára meredt a páncélozott szoba túlsó feléből. Jessica megborzongott.

– Miért van rá szükségetek? Mi olyan fontos benne?

– Lethea rendelkezik egy különleges jövőlátással, amire a nővéreknek szüksége van, hozzá pedig a rendünk jövőjét érintő jósképességgel. Ami pontosnak és értékesnek bizonyult számunkra, lehetővé tette, hogy megfontolt döntéseket hozzunk. Ezért tartjuk őt életben, a veszély dacára. De a mentális adottsága jön és megy, és Lethea kezdi elveszíteni felette az irányítást.

– Elment az esze – tette hozzá Jiara, és a hangja keserűen csengett. – Viszont ragaszkodott hozzá, hogy téged idehozzunk.

Jessicának annyi kérdése volt, hogy képtelen volt visszafogni őket.

– Mi köze ennek hozzám? Soha nem találkoztam ezzel a Kwisatz Anyával.

Harishka Jessicára nézett, és így szólt:

– Azért vagy itt, mert Lethea ezt mondta: „Hozzátok el őt! A jövőnk múlik rajta.” Aztán váltig állította, hogy el kell választani téged a fiadtól. Azt is mondta, hogy elhozhatod a nővérek végét.

Jessica úgy érezte, mintha lezuhant volna egy párkányról.

– Elválasztani engem Paultól? – Ennek az égvilágon semmi értelme nem volt. – Miért? Mi célból?

Harishka arca elkomorult.

– Azért kellesz, hogy megtaláld erre a választ. Lethea borzalmakat, vérontást, katasztrófát jósolt. Ezért hívtunk ide ilyen sürgősen.

A plázablak mögött Lethea tekintete megpihent Jessicán, majd továbbvándorolt Harishka Főtisztelendő Anyára, Jiarára és a másik nővérre. Végül az öregasszony behunyta a szemét, és rongykupacként hanyatlott vissza az orvosi ágyra.

– Ravasz – suttogta Jiara. – Nézz csak rá! Még többet meg akar ölni közülünk, ha esélyt kap rá.

– Tényleg elaludt végre? – kérdezte a másik nővér.

Harishka megérintett egy gombot a falon, mire az orvosi szoba ajtaja halk szisszenéssel kinyílt. Odahívta a három orvosnővért, akik végigsiettek a folyosón.

– Lássátok most el, gyorsan, amíg lehet!

Ők hárman gyors léptekkel iparkodtak befelé, maguk előtt gurítva egy gépet, amelyre rákötötték az öregasszonyt, csöveket és vezetékeket csatlakoztattak, de igyekeztek nem zavarni. A nővérek közül kettő leolvasta az adatokat, míg a harmadik éberen állt, mintha támadást várna.

– Intravénásan tápláljuk – magyarázta Harishka Jessicának. – Lethea nem hajlandó magától enni. Életben tartjuk, bármennyire is ellenkezik. És azt várjuk, hogy válaszokat szedj ki belőle.

A két nő gyorsan dolgozott, de ahogy lecsatolták a táplálócsövet, a beteg megmoccant. Az orvosnővérek riadtan hagyták ott a táplálógépet, és az ajtóhoz rohantak.

Lethea teljesen magához tért, és furcsa hangon felkiáltott:

– Állj!

Jessica felismerte a Hang ellenállhatatlan erejét. Hát így gyilkolt?

Két nővér már átjutott az ajtón, de a harmadik, az őket őrző nővér rángó mozdulattal torpant meg. Rémülten küzdött, de képtelen volt megmozdulni, mintha lasszóval kapták volna el. A társai megfordultak, megragadták, és kivonszolták a folyosóra, majd becsapták maguk mögött az ajtót.

Az orvosi ágyon vergődő Lethea az ablakra meredt.

– Háromfős csapatokat kell beküldenünk – közölte Harishka. – Úgy tűnik, hogy egyszerre csak egy nővér elméjét tudja irányítani, és így a másik kettő meg tudja akadályozni, hogy végezzen magával.

– Számára ez egy játék – mondta Jiara –, hogy lássa, sikerül-e elkapni egyikünket, amikor az egyedül van.

Lethea ellenséges, ijesztő pillantást vetett az ablakon keresztül Jessicára, de ő nem volt hajlandó elfordulni, és farkasszemet nézett vele.

– Ezért követelte Lethea, hogy találkozzon velem? Mert meg akar ölni?

– Lehetséges – felelte a Főtisztelendő Anya. – Nagyon is lehetséges.

„Az Atreides-ház mindig is a becsületünkben, nem pedig a vagyonunk nagyságában mérte az értékét. Ami számunkra fontos, abban sokkal gazdagabbak vagyunk, mint a Landsraad bármely másik Háza.”

LETO ATREIDES, A CALADAN HERCEGE CÍM FELVÉTELEKOR

A Liga minden elsődleges útvonala végül Kaitainba, az Impérium csillogó központjába vezetett.

Leto Atreides herceg a távoli Caladanról egy csillagbárka fedélzetén utazott, ott is családja pazarul felszerelt fregattján. A kelleténél jóval nagyobb létszámú kísérete zöldet és feketét viselt, minden egyes zubbonyon és kabáton feltűnően ott díszelgett az Atreidesek sólyma. Erre a hivalkodásra a Landsraad egyáltalán nem számított Caladan hercegétől.

Az Otorión nemrégiben történt terrortámadás után az Impérium szabályai megváltoztak. És a Jessicát érintő bajok után… Érzelmek árasztották el. Jessica után maga Leto is megváltozott. Más ember lett, új célokkal és prioritásokkal. Felvállalta a Háza és a fia iránti, régóta mellőzött ambícióit, és kitartott új elhatározása mellett. Ez volt minden, ami maradt neki.

Az Atreides-protokollfelelős, egy Eli Conyer nevű sovány és bizonytalan férfi űrlapokat töltött ki az átszállás alatt, és amikor a Liga hajója a fregattok, siklók és utasszállító hajók tömegét a Kaitain körüli pályára küldte, Conyer nyilvánosan bejelentette a herceg érkezését. Ragaszkodott a megfelelő üdvözlési formaságokhoz, és értesítést küldött a Landsraad titkárának és a császári palotának, valamint a hír- és tájékoztatási csatornáknak.

Az Atreides-fregatt utasfedélzetén Conyer nem tudta leplezni mosolyát.

– Minden úgy zajlik, ahogy az a rangodhoz illik, nagyuram. A fővilág tudni fogja, hogy Caladan hercege megérkezett! – Ezt úgy mondta, mintha valami messiás érkezett volna.

Nem is olyan régen, amikor részt vett az Otorión a harsány Corrino-múzeum megnyitóján, Leto még a szemét forgatta a piperkőc nemesek láttán, akik abban a reményben páváskodtak, hogy IV. Shaddam Corrino felfigyel rájuk. Most az a veszély fenyegette, hogy ő is úgy viselkedik, mint azok.

Leto nem érezte jól magát, hogy ennyi figyelmet kapott, de végeredményben ő utasította erre a propagandafelelőst. Ez volt az első próbálkozása, hogy nagyobb hírnevet szerezzen az Atreides-háznak.

– Hát nem ugyanezt teszi minden Landsraad-nemes?

Conyer ezen pufogott egy sort.

– Valóban bevett szokás, Sire, de korábban még sosem tettél így. Ezért figyelemre méltó ez a látogatás.

Leto egész életében beérte azzal, hogy jó vezetője legyen saját népének, a becsület útját választotta, és a fiát is hasonlóan nevelte. Emiatt viszont nagy vagyon és hatalom csúszott ki kezéből – és ebből fakadóan az Atreides-ház biztonsága is. Sok lehetőséget elszalasztott. Mi van akkor, ha ezzel Paul örökségét csorbította? Leto eltűnődött, hogy vajon más nemesek titokban alkalmatlannak tartották-e őt a politikai játszmákra.

A Jaxson Aru elkövette terrortámadás számos üresedést okozott a Landsraadon belül, és a nemesek úgy versengtek ezekért a helyekért, mint disznók a vályúért. Leto nem volt hajlandó ilyenné válni, de rájött, hogy nem kell gyengének sem lennie. Eljött a Kaitainra, hogy részt követeljen abból, ami az Atreides-háznak jár. Ami már régóta esedékes volt.

Conyer egy képernyőt tanulmányozott, és elmosolyodott.

– Elintéztem, hogy fogadóőrség és kíséret várjon minket a császári űrkikötőben, Sire. – Elfordította a tekintetét, láthatóan feszengett. – Szerződéses szolgáltatás volt, de bőven belefért a költségvetésünkbe.

– Jól csináltad – mondta Leto, miközben a díszes hajó leszállt a kijelölt zónába. – Megfelelő vendégszállásokat alakítottak ki nekem és a kíséretemnek?

Conyer sértődött képet vágott.

– Természetesen, nagyuram! A palota Promenád-szárnyában, egy pompás lakosztályban, ahol a szomszédos szobákban szállásolják el a kíséretedet és a biztonsági személyzetet. Látni fogják, amint napi teendőidet végzed, és semmi sem marad észrevétlen.

A fővilág kormányzati épületek, műemlékek, múzeumok, tornyok, szobrok, szökőkutak, prizmák, obeliszkek, boltívek és napórák valóságos tárháza volt a tiszta, éghajlatvezérelt égbolt alatt. A kakofónia és a vizuális képek okozta túlterhelés megtorpanásra késztette Letót, amikor kilépett feltűnő fregattjából. Hiányzott neki a caladani dagály hangja, hiányoztak a kikötőváros dokkjai körül fodrozódó hullámok. Eszébe jutott, amikor Jessicával sétálgatott az árapály idején maradt tavacskák között, és tengerirózsákat, fürgén iszkoló rákokat meg tüskés tengericsillagokat mutogatott neki. Emlékezett egy viharra messze kint a tengeren, a felhőkben cikázó villámokra…

Most megacélozta magát, ahogy végignézett a roppant városon, és eszébe jutott, hogy mi célból jött. Amint ismét nagyobb hatalommal és kiterjedtebb birtokokkal rendelkező nagyúr lesz, újra élvezheti ősei bolygójának óceánparti pompáját.

De már nem Jessicával, vele többé már nem. Ez a kapcsolat helyrehozhatatlanul megszakadt, és a Bene Gesserit hivatalosan is visszahívta a nőt a Wallach IX-re. Eltűnődött, vajon viszontlátja-e még valaha, vagy beszélhet-e vele.

Egy osztag merev tartású katona vonult az Atreides-fregatt felé – palotaőröknek tűntek, de ezek csak azok a szerződéses kísérők voltak, akiket Conyer intézett azért, hogy Leto komoly benyomást keltsen érkezésével. Egy zászlós skarlát-arany lobogót tartott a magasba, rajta a Corrinók oroszlánjával, mellette egy másik pedig zöld-feketét: ezen az Atreides-sólyom volt látható. Az egyik őr érces hangon elkiáltotta magát:

– Kaitain üdvözli Caladan hercegét!

A tizenkét egyenruhás kísérő egyszerre meghajolt, leróva a gondosan begyakorolt tiszteletadást. A szomszédos leszállózónákban Leto további utasszállító siklókat és nemesi magánfregattokat látott; mind ugyanarról a csillagbárkáról szálltak le. Hasonló szerződéses fogadóbizottságok üdvözölték az idelátogató nemeseket.

Miközben a kísérete követte őt, elhagyva a fregattot, Leto hátrasöpörte sötét haját, és felszegte az állát. Sasorra és erős állkapcsa miatt markánsan rajzolódott ki az arcéle. Ridegen utasította a felbérelt díszőrséget:

– Vigyetek a császári palotába, ahol Shaddam Császár fogad engem. – Fogalma sem volt róla, hogy ez igaz-e, és a gőgös hangnem is természetellenesnek tűnt számára, de az egyenruhás kíséret tüstént vigyázzba vágta magát, és sietve megindultak vele. Leto személyes kísérete addig elszállította a holmiját az új szállására.

Tizennégy éves fiára, Paulra gondolt – az örökösére, noha Paul egy ágyas gyermeke volt, nem törvényes házasság gyümölcse. Leto nem volt hajlandó részt venni ezekben a házassági játszmákban. Egyetlen kísérlete, hogy politikai játszmát űzzön, vérontással és tragédiával végződött az esküvői szertartáson, és Leto megfogadta, hogy soha többé nem teszi ki a családját ilyesminek. Az ő családját.

Annyi minden megváltozott azóta.

Leto ehelyett inkább arra fordította a figyelmét, hogy átnézze a fiatal Paul számára szóba jöhető feleségjelölteket, de meglepetten ébredt rá, hogy akadnak olyan nemesek, akik nem tartják elég fontosnak az Atreides-házat ahhoz, hogy házasság révén szövetségre lépjenek vele. Leto arcán egy pillanatra felvillant a düh, amikor eszébe jutott, hogy Fausto Verdun herceg csak gúnyosan mosolygott azon, hogy a lánya feleségül mehetne Paul Atreideshez.

Ha azonban sikerrel jár a Kaitainon, ez a hozzáállás megváltozik.

Ahogy belépett a látványos császári palotába, Leto egyike lett a több száz hasonlóan fontos látogatónak. Az őt kísérő őrök beterelték a barlangszerű nagy előcsarnokba, de ott is hagyták, lévén lejárt a megbízatásuk. Hirtelen úgy érezte magát, mintha magányos virágszirom lenne valami tágas hegyi réten. Nem sok figyelmet keltett a nyüzsgő császári udvarban.

A meglepően közelről felcsendülő hang megriasztotta.

– Ahhh, hmmm, kedves Leto hercegem! Reméltem, hogy itt érlek! – Amikor odafordult, sovány, sötét hajú férfit látott: keskeny arcvonások, nagy szempár, erőtlen áll. A férfi fekete-lila ruházatán minden olyan kiegészítő megtalálható volt, ami egy fontos udvari embernél elvárható. – Engedd meg, hogy üdvözöljelek. Segíteni fogok, amiben csak tudok.

Leto, miután felismerte, röviden meghajolt.

– Fenring gróf, nagyra értékelem a gesztusát. – Elhallgatott, mert rájött, hogy ez váratlan lehetőséget kínál. – Talán tudna segíteni az ügyeimben, itt a Kaitainon.

Hasimir Fenring Shaddam Császár egyik legközelebbi barátja és tanácsadója volt. Hivatalos titulusa szerint az Arrakis fűszerügyi minisztere, de sok időt töltött udvari intrikákkal is. Minden bizonnyal erős szövetségese lehetne Letónak, de nem irányíthatta senki, kivéve Shaddamot. Miért volt számára olyan fontos Leto?

A gróf ismét gyorsan meghajolt.

– Sem a Padisah Császár, sem én nem felejtjük el soha, hogyan mentettél meg minket attól az eszelőstől, ott az Otorión. Csak a figyelmeztetésednek köszönhetően menekültünk meg, és biztosra veszem, hogy Shaddam minden szívességet megad, amit csak kérsz.

– Köszönöm. Azért jöttem a Kaitainra, hogy másféle megközelítéssel próbáljak meg kivívni valamivel több tiszteletet az Atreides-háznak. – Leto vett egy nagy levegőt, elfojtotta bosszúságát.

– Több tiszteletet? – vonta fel Fenring kérdően a szemöldökét.

Leto még a hatalmas előcsarnok színes forgatagában is kiszúrt egy sötét köpenyes Bene Gesseritet, és kővé dermedt – Mohiam Tisztelendő Anya volt az, a Császár Igazmondója, aki elég közel siklott ahhoz, hogy hallgatózzon. A seb, amit a nővérek ejtettek Jessicán és rajta, még mindig mély és nyers volt. Leto szándékosan úgy helyezkedett, hogy az asszony csak a hátát lássa.

– Elnézést kérek a goromba hangnemért, Fenring gróf, de a családomat nemrég személyes sértés érte egy másik nemesi ház részéről, és eléggé feldúlt vagyok. – Kihúzta magát, végigsimított zöld-fekete köpenyén.

Fenring láthatóan nem figyelt fel az öreg Tisztelendő Anyára.

– Megsértették a családodat? Ááá, akkor kanlyról van szó?

A gondolat megdöbbentette Letót. Verdun herceg talán lefitymálta őt és a fiát, de Letónak nem állt szándékában, hogy a dolog vérviszállyá fajuljon.

– Nem, nem ez a cél vezérelt ide. Úgy tűnik, a Verdun-ház méltatlan kérőnek tartja a fiamat, Fausto herceg pedig nem tekinti elég fontosnak az Atreides-házat a Landsraadban. Azért vagyok itt, hogy a vagyonom és a befolyásom növeléséről gondoskodjak, és változtassak ezen a benyomáson.

– Ahhh, hmm… – Fenring ajka mosolyra görbült. – A nemesek általában kerülőúton és a színfalak mögött szoktak befolyást szerezni, de te olyan közvetlen vagy! Ez tetszik. Talán segíthetek neked, Leto herceg. Nekem is van itt némi befolyásom, és természetesen a Császár is hallgat rám. – Kuncogott. – De én nem aggódnék Verdun herceg miatt!

A szeme sarkából Leto észrevette, hogy az Igazmondó közelebb suhan.

– Miért nem? – kérdezte.

Fenring felvonta a szemöldökét.

– Ahhh, mert a Verdun-házat megsemmisítették. Fausto herceg lázadó és áruló volt, aki összejátszott a nemesi államközösség rebelliseivel. Shaddam Császár megbüntette őt, és az egész családja halott.

Letónak torkán akadt a szó. Erre nem számított.

Később, még aznap délután, Shaddam saját meditációs helyiségében – ahol a Császár nagyon keveset meditált – Fenring elmesélte, hogy Leto Atreides mit mondott neki arról, miért jött a Kaitainra.

A hollófekete hajú, nagy szemű, telt ajkú Aricatha Császárné már rég a kisujja köré csavarta Shaddamot. Most megállt az ajtóban, és úgy tervezte, hogy ő is végighallgatja a beszélgetést, de Fenring türelmetlen pillantást vetett rá. Még mindig nem döntötte el, hogy a nő szövetséges vagy ellenség.

Shaddam hétköznapi egyenruhájában heverészett, amiben túl sok volt a brokát ahhoz, hogy kényelmes legyen. Elbocsátó mozdulatot tett a kezével.

– Hadd beszélgessünk, szerelmem! Utána elmondok mindent, amit tudnod kell.

Mivel Fenring árgus szemekkel figyelte, látta, hogy Aricatha szeme egy pillanatra megvillan, mielőtt gyorsan biccent, és kisurran az ajtón.

Miután távozott, Shaddam így szólt:

– Szóval Leto kuzinom végre érdeklődik a hatalom iránt, amit már régen megkaphatott volna. Vessünk neki most valami koncot azért, amit az Otorión tett? – Végigsimított az ujjával az alsó ajkán. – Jól festene a Landsraad többi tagja előtt.

– Nem vall rá, hogy hatalomra tör – mondta Fenring. – Nem lehet, hogy valami más célt tűz ki maga elé? Lehetséges, hogy titokban ő is belekeveredett a nemesi államközösség ügyébe? Leto Atreides pontosan az a fajta nemes, akit a lázadók szívesen beszerveznének.

– Leto Atreides? – kaffantotta Shaddam. – Hogy lázadó és áruló lenne?

Mohiam Tisztelendő Anya eddig merev tartással ült a székén, és várt. Most megszólalt.

– Figyeltem, és tanúsíthatom, hogy őszinte megdöbbenéssel értesült Verdun herceg sorsáról. Tanulmányoztam az arckifejezését, hogy megfeszülnek-e az izmai, a hangszínét. Az ellenszenve nem volt megjátszott. Ha Fausto Verdun tagja is volt a lázadásnak, Leto Atreides nem tekintette a szövetségesének.

– Én sem tartottam valami sokra Verdunt – közölte Shaddam. – Nehezen lehetett kedvelni. – Aztán felnevetett. – De a jó és nemes Leto herceg? Gyakran kívántam, hogy bárcsak mutatna kicsit több becsvágyat, és tárja fel személyisége sötétebb oldalát. Akkor igazán megérteném.

– Attól emberibb lenne – bólintott Mohiam. – Most, hogy az ágyasa elment, lesz ideje, hogy más, előbbrevaló dolgokon gondolkodjon.

Fenring megvakarta az orrnyergét.

– Talán jól el tudja rejteni az igazi természetét, hmmm?

Mohiam egy pillanatig tűnődött ezen, majd megrázta a fejét.

– Nem. Leto egyenes és hiteles karakter.

„Az ellenség jelentette veszély egyenesen arányos az általa kiváltott félelemmel.”

SARDAUKAR HARCI KIKÉPZÉSI KÉZIKÖNYV

A Corrinók skarlátvörös-arany színét viselő császári ágyúnaszádok csaptak le az Elégia bolygóra. Ez nem diplomáciai kíséret volt, hanem szörnyű erődemonstráció. A Császár sardaukar csapatai biztosítani fogják, hogy a bolygó kormányzója együttműködjön, és ki fogják füstölni a lázadók erőszakos vezérét, Jaxson Arut.

Jopati Kolona bashar ezredes még arról sem volt meggyőződve, hogy a terroristát Elégián találja, de Shaddam minden pletykának gyorsan és kíméletlenül utánajárt. Tíz csapatszállító – bennük több száz harcos Kolona parancsnoksága alatt – landolt lavinaként az Elégia űrkikötőjében. Nem nyújtottak be repülési tervet, és engedélyt sem kértek a bolygó irányítótornyaitól. A sardaukarok egyszerűen arra kényszerítették a kereskedelmi forgalmat, hogy az kitérjen az útból. Kolona nem annyira parancsokat adott, mint inkább végignézte, ahogy a kívánságai halálos elkerülhetetlenséggel teljesülnek.

A bashar ezredes teljesen nyugodt volt, amikor úton lefelé a bolygó körüli pályára állt csatafregattokról üzenetet küldött, és követelte, hogy Giandro Tull vikomt fogadja a hajóit az űrkikötőben. Tullnak módot kellett találnia, hogy ott legyen, és teljes mértékben együttműködjön, ha nem akart szembenézni a következményekkel.

Amint a tíz ágyúnaszád leszállt és feltárultak a fedélzeti nyílások, a katonák elözönlötték a leszállási zónát, olyan természetes összhangban mozogva, amit a több évnyi precíz kiképzésnek köszönhettek. Az ágyúnaszádok lövegállásai tüzelésre készen várakoztak, a tüzérek pedig árgus szemmel figyelték célzóberendezéseiket, hogy bármikor megsemmisítsék az egész űrkikötőt, ha a parancsnokuk ilyen utasítást ad.

Ahogy Kolona kilépett a csapatszállítók vezérhajójából, a szeme gyorsan alkalmazkodott a párás napsütéshez. Mélyen beszívta a bolygót híressé tevő, mindenütt jelenlévő zuzmóerdők miatt furcsán illatos levegőt, aztán megindult, és munkához látott.

Ahogyan várta, Tull vikomt eljött üdvözölni őt. A nemes még fogadókülönítményről és a leszállópálya szélén felállított, fellobogózott emelvényről is gondoskodott. Úgy viselkedett, mintha a sardaukarok rohama csak valamiféle felvonulás volna.

Lévén sardaukar, aki a Salusa Secunduson kapott kíméletlen túlélőkiképzést, Kolona hiperéberen figyelte a környezetét, ugrásra készen minden veszélyre. Úgy összpontosított, mintha egy lézerfegyver célkeresztje lenne, és ez a célkereszt egyenesen a vikomtra szegeződött.

Giandro Tull a jól ismert sziklaalakzatokon növő, jellegzetes elégiai zuzmókból szőtt csillogó szövetruhába öltözve állt az emelvényen. A nemes vörösesbarna haja vállig ért, arca szikár és jóképű. Mosolya szép, de mesterkélt volt. Mozdulatlanul várakozott, míg Kolona díszegyenruhájában közeledett – az öltözék a katonai pompa megtestesítőjének számított, élre vasalt hajtásait akár fegyverként is használhatta volna.

Kolona és harminc katonából álló díszőrsége személyi pajzsot viselt, és mellé egy sor hosszú pengét meg rövid tőrt, görbe kivégzőhorgot és dobókést. Giandro Tull csak fenséges, zuzmóból készült öltözékbe bújt, és nyugtalan tanácsadókat hozott magával, akik fészkelődve álltak, nyilvánvalóan azt remélve, hogy nem fajul el a helyzet. Remek: Jopati Kolona pontosan ezt szerette volna.

A vikomt nyugodt mosolya nem hervadt le, és Kolonát lenyűgözte higgadt viselkedése.

– Minek köszönhetjük ezt a váratlan megtiszteltetést, bashar ezredes?

Ő ugyanilyen hivatalos hangnemben válaszolt.

– A Padisah Császár küldött minket, hogy járjunk utána a nyugtalanító híreknek, miszerint Jaxson Arut, a bűnözőt az Elégián látták. Azért jöttem, hogy kiderítsem, a lázadó mozgalom nem fertőzte-e meg a bolygótokat.

Tull fikarcnyit sem tűnt megrendültnek.

– Hol hallottál ilyen badarságot?

– Nem áll módomban felfedni az értesüléseink forrásait, nagyuram. – Kolona valójában nem tudta, honnan jött a jelentés, de Shaddam kezdett mindenütt összeesküvőket látni. A gyanú elegendő oknak minősült ahhoz, hogy alaposan utánajárjanak, és a tiszt követte a kapott parancsot.

– Örömmel társalognék erről tovább – hajolt meg Tull lendületesen. – Hadd hívjalak meg az udvarházamba! Gondoskodom a finom vacsoráról, te pedig megoszthatsz velem bármilyen bizonyítékot, ami esetleg ellenem szólna. Az Impérium hűséges alattvalója vagyok.

A meghívás meglepte Kolonát.

– Nem baráti látogatásra érkeztem, uram. Ez alighanem nyilvánvaló.

A jóképű vikomt hangja ridegebb lett.

– Nem vagyok sem vak, sem ostoba, bashar ezredes. Tudom, hogy a sardaukarjaitok már elpusztították a Verdun-házat a Vacakon, és hogy ugyanez történhet az én birtokommal is. – Mesterkélt mosolya szélesebb lett. – Hacsak nem érzed szükségét, hogy ezt az ügyet kellemetlenné tedd, én jobban szeretnék egy együttműködő beszélgetést. Te és a sardaukarjaid megkaptok minden biztosítékot, amire csak szükségetek lehet, hogy eloszlassam ezt az ostobaságot, és így mihamarabb útra kelhessetek.

Kolona a díszőrsége felé intett.

– A csapataim szétszóródnak az egész városban, és elmennek a kisebb falvakba is, ahol Jaxson Aru vagy a lázadói esetleg rejtőzködnek. A sardaukarok megkezdik a megfigyeléseket, és elvégzik a szükséges kihallgatásokat.

Tull vikomt láthatóan nyelt egy nagyot.

– Kérlek, nyugtass meg, hogy a katonáid szigorúan betartják a protokollt, és nem okoznak felesleges károkat!

Kolona az egyetlen lehetséges választ adta.

– Ők sardaukarok.

Katonái úgy szóródtak szét, mint a sörétes fegyverből kilőtt apró golyók, és lecsaptak Elégia fővárosára, utánajárva minden suttogásnak és pletykának. Tull vikomt nagyon óvatosan járt el, és Kolona ezt nagyra értékelte. A bashar ezredes gyűlölte a felesleges erőszakot, halált és pusztítást, mint ahogyan az a Verdun-házzal történt.

Arra is emlékezett, hogy évekkel ezelőtt a Paulus Atreides herceg vezette hasonlóan gyors és váratlan hadművelet hogyan eredményezte a Kolona-család és birtokainak a pusztulását…

Az udvarházban a pazar lakoma nem nyűgözte le Jopati Kolonát. Miután egy életen át tengődött tápanyagban gazdag fejadagokon, már nem értékelte sokra az ínyencségeket, de a tiszt úgy játszotta a szerepét, mintha csak valami katonai feladatot teljesítene. Tudta, hogy Tullnak nem áll érdekében megmérgezni őt, ezért pontosan annyi falatot evett, hogy még ne tekintsék udvariatlannak, és nem érdekelte a könnyed csevegés sem.

A két férfi kettesben ült a magánebédlőben, amelyet díszes páraszökőkutakkal és fűrészfogas zuzmócsokrokkal ékítettek. A szolgák szótlanul, egyik tányért a másik után hordva be szolgálták fel a fogásokat, majd távoztak.

– Elvihetlek az istállómba, hogy megmutassam csodás lovaimat, a legritkább fajtákat, amelyek vérvonala egészen az ősi Földig nyúlik vissza. – Tull elmosolyodott. – Egy olyan katonaember, mint amilyen te vagy, nyilván értékelni tudja, hogy milyen pazar jószágok e lovak.

– A sardaukarok nem gyakran lovagolnak állatokon – mondta Kolona. – És ez továbbra sem baráti látogatás. – A sardaukarjai majd kiderítik, hogy igazak-e a pletykák.

Tull, aki még mindig magyarázatra várt, végül így szólt:

– Nos, elárulod, hogy miért keveredtem gyanúba a Császár előtt?

– Sokféle okból. Elsősorban azért, mert minden különösebb indok nélkül nem vettél részt az otoriói ünnepségen, amikor Jaxson Aru terrortámadást indított. A Landsraad sok nemese megjelent, hogy kifejezze támogatását a császárnak, de te feltűnően távol maradtál – és ezért túlélted. Talán előre tudtál a közelgő támadásról?

Tull ekkor elvesztette eddigi nyugalmát.

– Az apám csak az imént halt meg, uram! Ez egész Elégiát megrendítette, nekem pedig meg kellett szilárdítanom a politikai hatalmat. Azt hiszed netán, hogy a halálát csak ürügyként találtam ki? – A hangja recsegett a dühtől.

Kolona ügyelt rá, hogy arcizma se rezdüljön.

– Ez is egy lehetséges forgatókönyv. Ha tudtál a támadásról, megragadhattad az alkalmat, hogy megdöntsd apád uralmát, és átvedd az irányítást a Tull-ház felett.

Tull nagyon úgy festett, mint aki rosszul van.

– Ezt a felvetést sértőnek találom egy sardaukar tiszttől, de simán egy embertől is.

Kolona evett egy falatot, mielőtt folytatta volna.

– Továbbá a Császár Igazmondója bizonyos gyanújának adott hangot a Tull-házban betöltött új szerepeddel kapcsolatban. Azt állítja, hogy olyan jeleket vélt felfedezni a viselkedésedben, amiket csak ő tud észrevenni. A Császár pedig hallgat rá.

Erre a vikomt kaffantott egyet.

– Oka van, amiért Mohiam Tisztelendő Anya be akar sározni. Ő egy Bene Gesserit, és a nővérek nyílt vitában állnak velem. A Bene Gesseritek indítékai gyerekesen átlátszóak, és én kevéssé bíznék bennük.

Elfintorodott, majd így folytatta:

– A boszorkányok az apámat egész életében a bűvkörükben tartották, ő pedig nagy összegeket adott nekik, amit a saját anyaiskolájuk építkezéseikre fordítottak. Ez a családi vagyonunk elkótyavetyélése, ha engem kérdezel! Amikor apám meghalt, megszüntettem a finanszírozásukat, és elűztem az ágyasát. A boszorkány még azelőtt megpróbált elcsábítani engem, hogy apám ágya kihűlt volna. – Tull láthatóan émelygett, és a hangja is mintha ridegebben csendült volna. – Ha ezeket a dolgokat még nem tudod rólam, bashar ezredes, akkor nem nyűgöznek le a nyomozói képességeid.

Kolona tisztelettudóan bólintott. Természetesen ismerte ezeket a részleteket.

Tull vikomt kivárt, majd éles hangon azt kérdezte:

– Van még bármi más?

– A Császárt aggasztja, hogy szoros üzleti kapcsolataid vannak a Verdun-házzal. A KHAFT nyilvános feljegyzései szerint a kereskedelmi tevékenységeitek összefonódnak.

– Természetesen ez igaz. Hiába szépséges a fővilágunk és hiába a nyereség, amit ritka zuzmóink termesztéséből szerzünk, főként a bolygón kívüli iparágakra összpontosítunk. Az aszteroidaövünkben alapfémeket bányászunk, és az érceket a Vacakra küldjük feldolgozni. – Tull arca elkomorult. – A Verdun-házra mért csapásotok súlyos kereskedelmi veszteséget okozott a népemnek, és ezért hivatalos panaszt nyújtottam be a Landsraad Tanácsánál.

– Honnan tudjuk, hogy ez az állítólagos kereskedelmi tevékenységed nem csak arra szolgál, hogy finanszírozza a nemesi államközösség mozgalmát? – kérdezte Kolona.

– Honnan tudjuk, hogy Fausto Verdun egyáltalán áruló volt? – vágott vissza Tull. – Még nem láttam semmilyen bizonyítékot, amelyet megosztottak volna a Landsraaddal a herceg és egész családjának statáriális kivégzése óta. – Alig tudta visszafojtani a dühét.

Kolona megőrizte semleges arckifejezését. Ő is eléggé kétkedett Tull bűnösségét illetően, de egy sardaukar nem fejezhette ki, hogy fenntartásai vannak a Császártól kapott parancsokkal szemben.

– A bizonyíték szerintem elegendő volt.

Tull most már nyíltan kimutatta dühét.

– Ott az a sok tárgyalás nélkül, bemutatott bizonyíték nélkül, fellebbezési lehetőség nélkül lemészárolt ember, és én csak úgy higgyek a szavadnak?

– Higgy Shaddam Császár szavának! – mondta Kolona, és ez lényegében véget vetett a beszélgetésnek.

Csendben ettek-ittak egy darabig. Végül Tull fojtott, keserű hangon így szólt:

– Vizsgálódj itt, amennyit csak akarsz, bashar ezredes, de lázadásra utaló nyomot nem fogsz találni! – Azzal félrelökte a tányérját, jelezve, hogy az étkezésnek vége. – Hacsak nem te magad fabrikálod őket.

Kolona ismét az ellentmondást nem tűrő válasszal felelt.

– Mi sardaukarok vagyunk. – Ezzel ugyan nem cáfolta egyértelműen a kijelentést, de ő annak tekintette.

A tiszt elhagyta a túlzóan gazdag udvarházat, és visszatért az űrkikötőben álló csapatszállítóhoz, ahol létrehozta parancsnoki állását. Katonái még négy napig maradtak, alapos vizsgálódást folytattak, de nem találtak semmilyen terhelő bizonyítékot. Jopati Kolona ennek hallatán titokban megkönnyebbült.

„Ahhoz, hogy jó vezér legyél, muszáj nem hivatalosan – és folyamatosan – értékelni a körülötted lévők lelkiállapotát.”

MUAD’DIB INTELME

Én vagyok a főnök, de nem én vagyok a főnök, gondolta Paul – a fiatalúr, akire egy herceg terhei szakadtak.

Tizennégy évesen ez volt az első alkalom, hogy egyedül töltötte be ezt a szerepet. Az apja távollétében a vállára nagy felelősség nehezedett, amit elfogadott. Bár megértette, hogy átmenetileg neki kell a hercegnek lennie, Paul elképzelni sem tudta, hogy mi történt a szüleivel. Miért váltak szét hirtelen Leto és Jessica útjai?

A ködös reggelen az ifjú a Caladan-kastély egyik tengerre néző mellvédjénél, az ősi védfalnál állt, amelynek már nem sok gyakorlati hasznát vették ezekben a mostani időkben. A tenger felől fagyos szél fújt.

Négy legközelebbi tanácsadóját és tanítóját kérette ide. Leto herceg távollétében Paulnak meg kellett határoznia azokat a paramétereket, amelyek alapján betölti majd a szerepét, sőt, ha szükséges, még a tekintélyét is érvényesíti, bár remélte, hogy Caladanra nem fog válság lesújtani. Ők négyen segíteni fognak neki abban, hogy a legjobb vezető legyen.

Mindig is a mentoraiként tekintett Thufir Hawatra, Gurney Halleckre, Duncan Idahóra és Dr. Yueh-re. Még ha ő volt is a hercegi örökös, le fogják szidni és kijavítják, ha látják, hogy végzetes hibát készül elkövetni. Az ifjú bármikor máskor az anyja bölcs tanácsaira is támaszkodott volna, de Lady Jessica is elment…

Paul nem értette, mi történt.

Mielőtt Leto herceg a Kaitainra indult volna, furcsa és szűkszavú volt, és aggodalma nyugtalanította az ifjút. Annyi minden felfordult, és ő nem kapott mindenre választ, amire szeretett volna. Az apja már korábban is hagyta el a birtokait, legutóbb éppen a Császár otoriói ünnepségére ment – de helyettesei és a parancsnoki láncok jól ki lettek alakítva. Igen, szigorúan véve Paul volt a megbízott herceg, de az anyja mindig jelen volt, mint a bölcsesség oszlopa, mintha Pault túlságosan is fiatalnak tartanák. A Caladanon korábban még soha senki nem aggódott amiatt, hogy mi lesz a vezetéssel.

De most az anyja nem volt itt.

A mellvéd falánál állva kinézett a tengerre, és eszébe jutottak az Atreidesek itt uralkodó nemzedékei. Mögötte a többiek várakoztak, és nem szóltak semmit, de minden bizonnyal kíváncsiak voltak rá, hogy mit akar tenni. Aztán Paul megszólalt, de nem vette le a tekintetét a szürke fellegekről és a háborgó vízről.

– Amíg a szüleim távol vannak, én vagyok Caladan megbízott hercege. Ez az első alkalom, hogy egyedül csinálom.

– Nem egyedül, fiatalúr – vágott közbe Duncan Idaho. – Mi itt vagyunk neked.

Paul megfordult, hogy rájuk nézzen.

– Mindegyikőtök követné bármelyik parancsomat, amit netán adnék nektek?

– Igen, fiatalúr. – A harcos trubadúr, Gurney Halleck, a vállán átvetve tartotta balisetjét, mindig készen arra, hogy megszólaltassa a húrokat vagy idézzen egy megfelelő passzust az Orániai Katolikus Bibliából. – Hacsak nem arra akarsz megkérni minket, hogy vessük magunkat egy szikláról a tengerbe!

Paul komoly maradt, a határokat feszegette.

– Akár azt is, Gurney. Mi van akkor, ha ilyen helyzetbe kerülnénk? Hallgassatok meg, mert nem viccelek! Ha hercegként viselkedem, követnétek bármilyen parancsot úgy, mintha az egyenesen az apámtól jönne?

Duncan közelebb lépett az ifjúhoz. A kardmester halálos és félelmetes volt, egyben Paul egyik legközelebbi barátja.

– Még szép. Meghalnánk az Atreides-házért. – Kurtán meghajolt.

– De meghalnátok-e értem?

A kérdés minden komolysága dacára fanyar mosolyt csalt Duncan arcára.

– Kérdés nélkül. Te vagy az Atreides-ház. De ha jól végezzük a kötelességünket, akkor erre nem lesz szükség. – Egy fejjel magasabb volt Paulnál, haja sűrű, sötét fürtökben göndörödött, szeme a kíváncsiságtól villogott.

Paul Thufir Hawatra pillantott, és megállapította, hogy az idős harcos Mentát eltűnődik, ahogy a kérdést forgatta a fejében, számolgatta a lehetőségeket és felmérte Paul taktikáját.

– Gyakorlófeladatokkal és gondolatkísérletekkel próbálkozol, fiatalúr? A kiképzőid ellen fordítod az érveiket?

Paul odafordult a Mentáthoz.

– Egyetértesz azzal, amit mondtak?

Úgy tűnt, mintha az ősz öregember éppen egyik mentális gyakorlatának közepén járna.

– Mint itt mindenki, én is a szolgálatodra állok, ahogyan szolgáltam apádat és előtte az öreg herceget is. Az Atreides-házra esküdtünk fel. Kötelességem tanácsot adni, és aztán kötelességem engedelmeskedni.

Az egyetlen, aki eddig hallgatott, a sápadt Suk-orvos volt, aki inkább tűnt tanácstalannak, mint nyugtalannak. Dr. Yueh vékony volt, kisebb termetű, mint a másik három, és nem harcos. Hosszú haját ezüstgyűrűvel összefogva, lófarokba kötve viselte. A homlokán a rombuszalakú tetoválás jelezte, hogy az Impérium legszigorúbb kondicionálásán esett át. Mint az Atreidesek orvosa, Yueh látta el Paul karcolásait és zúzódásait, sőt, nemrégiben még az ifjú életét is megmentette, amikor majdnem belehalt a holdhal-mérgezésbe. Yueh merev és formális volt, szemben a többiek szívélyes lojalitásával.

Az orvos egy lőrés előtt állt, a fal egyik alacsonyabb szakaszánál, ahonnan valamikor a régmúltban elsüthették a fegyvereket. Paul Yueh mindkét vállára tette a kezét, megszorította. Még akkor is fenntartotta a nyomást, amikor érezte, hogy az orvos teste megfeszül.

– És te, Dr. Yueh? Te is követed a parancsaimat, bármit is mondjak, mint megbízott herceg?

– Ha ezek jó parancsok, akkor igen, nagyuram.

Paul meglepődött a homályos válaszon.

– És ha rossz parancsok?

– Akkor kötelességemnek tartom, hogy tanácsot adjak neked.

Paul értékelte az összetett választ.

– És mi van akkor, ha nem értek egyet veled?

– Akkor feltételezném, hogy bizonyára tévedek, és követném a parancsaidat, Sire.

Paul nem mozdult, csak bólogatott. A többiek őt figyelték, és azon tűnődtek, mire készül. Továbbra is a Suk-orvos vállát szorongatta; mindketten a magas fal szélén álltak, odalent zúgtak a hullámok.

– Ha megparancsolnám, hogy ugorj le erről a mellvédről a tengerbe, megtennéd?

Yueh ijedten pislogott, de nem moccant.

– Mint minden caladanié, az én életem is te kezedben van… ööö, nagyuram. Könnyedén lelökhetnél a falról. Most te léptél apád helyébe. – Ő és a többiek eléggé nyugtalannak tűntek.

Paul elengedte, és fel-alá kezdett járkálni az emberei előtt.

– Mi van, ha mindannyiótoknak megparancsolnám, hogy most azonnal ugorjatok le innen, a magasból? Megtennétek? – Most mindnyájukra nézett. – Még szép, hogy nem! Mert egy ilyen parancs szeszélyes és erkölcstelen lenne, és mint olyannak, nem szabadna engedelmeskednetek neki. Én léptem apám helyébe, de ő soha nem parancsolna ilyesmit. Csak törvényes és erkölcsös parancsoknak szabad engedelmeskednetek, még akkor is, ha azt én adom.

Thufir a homlokát ráncolta, Duncan pedig megkönnyebbülten mosolygott. Gurney hangosan felnevetett.

Végül Yueh szólalt meg:

– Orvosként nemcsak a testi nyavalyákat tanulmányoztam, hanem a mentális betegségeket is. Kevés ember veszélyesebb egy labilis parancsnoknál. – Az ajka rideg vonallá keskenyedett. – De te nem vagy szellemileg instabil, Paul Atreides. Ez egy teszt volt a számunkra.

– És számomra is – mondta Paul.

– Egész életedben ismertünk téged, pajtás, soha nem adnál ki ilyen parancsot – fűzte hozzá Gurney: – Az olyan… Harkonnen-szerű lenne.

– Szóval, mint a legközelebbi tanácsadóimnak és az Atreides-ház legfőbb tisztviselőinek, a ti feladatotok meggyőződni arról, hogy nem vagyok szellemi fogyatékos – igaz?

Azzal az ifjú könnyed léptekkel felugrott a várfok tetejére, az alacsony fal legmagasabb pontjára. A túloldalon lepillantott a fűrészes sziklákra és a tengerre. Elég egyetlen pillanatnyi téboly, és Paul meghal.

Gurney úgy indult meg, akár a cserkésző fenevad: gyorsan, de óvatosan.

Thufir rákiáltott Paulra.

– Fiatalúr, ragaszkodom hozzá, hogy gyere le onnan!

– Mindig óva intesz a kockázatoktól, Thufir – felelte erre Paul. Aztán monoton hangon hozzátette: – Ne ülj háttal az ajtónak! Bízz az ösztöneidben! Mindig hagyj magadnak kiutat! Soha ne lankadjon az éberséged. Jól mondom?

A Mentát harcos bólintott.

– Jelen pillanatban azt is tanácsolnám, hogy ne legyél a fal tetején.

Paul Gurneyre pillantott, aki láthatóan őszintén aggódott. Dr. Yueh enyhén rosszallóan nézett rá. Duncan Idaho szemében viszont csillogást látott.

– Duncan arra képzett ki, hogy hajszoljam magam, hogy nézzek szembe a veszélyekkel, hogy álljak készen bármilyen valós eshetőségre. Az egész élet kiképzés – nem ezt mondod, Thufir?

A Mentát továbbra is rideg maradt.

– És egy félbeszakadt élet bizonyára véget vetne a kiképzésednek.

Paul felnevetett.

– Duncannel megmásztuk a kastély alatti sziklákat, puszta kézzel, az ujjainkkal kapaszkodva, leküzdve a lehetetlen szakadékot. Ő bátorított engem.

A kardmester elfintorodott.

– Megmentettelek a teljes ostobaságtól.

– És most már tudom, hogy képes vagyok rá. Így nem kételkedem magamban.

Paul tökéletes magabiztossággal átugrotta az egyik lőrést, majd gyorsan és kecsesen végigszökellt a falon, átszökkenve a lőréseken. Aztán egy lépést rosszul mért fel, megcsúszott a ködtől csúszós kövön, és elvesztette az egyensúlyát – hajszálon múlt, hogy ne a rossz és végzetes irányba essen.

Gurney és Duncan, akik eddig mellette szaladtak, figyelve rá, Paul után kaptak, de az ifjú már visszanyerte az egyensúlyát.

Thufir Hawat odakiáltott:

– És is azt tanácsolnám, hogy ne ugrándozz a lőrések felett! Én nem találom mulatságosnak.

– Egész életemben tanácsokat adtál nekem, és nagyra értékelem, amit értem tettél, de mától fogva férfinak vallom magam, aki képes maga meghozni a döntéseit, legyen az jó vagy rossz. – Hátat fordított a tengernek, széttárta mindkét karját, nyitott tenyérrel. – Csak egy férfi uralkodhat egy bolygó felett. Ezt nem lehet egy fiúra bízni.

– Az itteni tetteid nem igazán nyugtatnak meg minket, pajtás – csipkelődött Gurney.

Paul vigyorogva ugrott le a földre.

– Tanítani akartam valamit nektek magamról. Duncan és Gurney mindig ragaszkodott hozzá, hogy a végsőkig gyakoroljak, hogy kockáztassak a fejlődésem érdekében – kiszámítottan kockáztassak. Soha nem sétáltam még ezen a falon, soha nem ugráltam még át a lőréseket. De úgy véltem, meg tudom csinálni, és meg is tettem.

– Többnyire sikerrel – mondta erre Duncan.

Paul visszasétált hozzájuk, beletúrt szélfútta fekete hajába.

– Hála a kiképzéseteknek és a tanácsaitoknak, képes voltam helyrehozni egy apró botlást. Felelős vagyok a tetteimért és a döntéseimért, szembenézek a tetteim következményeivel… de azért is felelős vagyok, hogy hallgatok a tanácsadóimra. Továbbra is számítok mindnyájatokra. Bár ma egy kicsit elszaladt velem a ló, amikor kinyilatkoztattam, hogy férfi vagyok, továbbra is szükségem van mindannyiótokra. Nélkületek nem tudnék uralkodni.

A többiek meghajoltak.

– Az Atreides-háznak ellenségei vannak, és ha úgy döntenek, hogy megtámadnak minket, akkor azt figyelmeztetés nélkül teszik. Logikus, hogy apám távollétében Caladan nagyobb veszélynek van kitéve. Thufir, helyezd a hadsereget riadókészültségbe, és tartsd nyitva a szemed – a biztonság kedvéért!

Az öreg Mentát felkuncogott.

– Bölcsebb vagy a korodnál, Paul fiatalúr. De ezt már megtettem.

Amikor Paul belépett apja dolgozószobájába a régi kastélyban, a finoman berendezett helyiség üresnek tűnt nélküle. Valójában az egész kastély üresnek tűnt a herceg és Caladan úrnője nélkül.

Paul nem ült bele apja székébe, furcsán vonakodott attól is, hogy egyedül legyen a dolgozószobában. Megérintette apja vaskos, elakkafa íróasztalának lapját, felfigyelt a sokéves használat hagyta nyomokra. Az asztal Paul nagyapjáé volt, és előtte más hercegeké. Oly sok fontos döntés született itt, ebben a szobában.

Észbe kapott, eltűnődött, miért ilyen hevesek az érzései minden kapcsán. Az apja legfeljebb egy-két hónapig lesz távol a Kaitainon, és remélte, hogy az anyja is visszatér, hiába vesztek össze ők ketten. Azt szerette volna, hogy az élet térjen vissza a normális kerékvágásba.

Hangot hallva a nyitott ajtó felé fordult, és látta, hogy Thufir Hawat áll ott. Az öreg Mentát haja kócosnak tűnt, és az arca ugyanolyan dúltnak. Az ajkán az élénkvörös folt elárulta, hogy az imént fogyasztott el egy újabb fiola saphólevet.

Thufir összekulcsolta a kezét a háta mögött, és jelentést tett.

– Nagyuram, az imént riasztó híreket kaptunk. – Pillanatnyi szünetet tartott, mintha csak hagyná, hogy Paul felkészüljön. Történt valami a szüleivel? – A Verdun-házat elpusztították. A Vacakon. A herceget árulónak nyilvánították, és a sardaukar légiók elpusztították mind a nagyurat, mind a birtokait. Családja minden tagját megölték.

Paul szaporán pislogott. Fausto Verdun herceget? A lányát, Junu Verdunt korábban Paul számára elfogadható jövendőbelinek tartották. Leto még eljegyzési ajánlatot is küldött, amit sértő módon visszautasítottak. Na, de hogy… árulók lennének? És mind meghaltak? Még az a bájos, tehetséges és intelligens fiatal lány is?

– Hogyhogy, Thufir? Miért? – Kihúzta magát, megköszörülte a torkát. – Magyarázatot kérek!

Az öreg Mentát bizonytalannak tűnt, mintha az értékelése nem adott volna elfogadható választ.

– A Császár szerint Verdun herceg belekeveredett a nemesi államközösség mozgalmába. Ezért megelőző, elsöprő katonai csapást mért, figyelmeztetés nélkül csapva le az otthonukra. A fővárost a földdel tették egyenlővé, az egész nemesi családot megölték a támadásban.

Paul megpróbálta feldolgozni a teljesen váratlan hírt.

– Junu Verdun… ő minden bizonnyal ártatlan volt.

– Mind meghaltak, nagyuram. Szörnyű veszteség.

Paul érezte, hogy megfeszül a teste, rideg lesz.

– Tényleg lázadók voltak? Amikor a jegyesség kilátásait tanulmányoztad, nem folytattál kiterjedt kutatásokat a Verdun-birtokokról? Nem kerülte el valami a figyelmedet?

Thufirt láthatóan mélységesen nyugtalanította a dolog.

– Nem találtam bizonyítékot a Ház ellen, uram. Egyáltalán semmit. Talán a Császár majd a kellő időben megmagyarázza.

Paul soha nem találkozott a fiatal nővel, csak a képeit látta az anyja és a harcos Mentát összeállította dossziéban. Ez az incidens bizonyára valamiféle politikai vérontás lehetett, Shaddam Császár elrendelte nyílt gyilkosság. Az Impérium politikájában korábban már volt példa ilyesmire.

Leto herceg pedig elutazott a Kaitainra, egyenesen az események sűrűjébe.

Paul mégiscsak lerogyott az apja székébe.

– Thufir, kérlek, adj nekem időt, hogy egyedül gondolhassam át ezt a szörnyű hírt!

A hűséges Mentát meghajolt.

– Szemlét tartok az erőink felett, gondoskodom a biztonsági intézkedésekről, meggyőződöm róla, hogy a Caladanon nincsenek gyenge pontok. Semmi oka nincs a Császárnak arra, hogy megtámadjon minket, különösen azután nem, hogy apád megmentette az életét az Otorión, de… nos, veszélyes időket élünk.

– Igen, azokat.

Miután a Mentát elment, Paul elmerült a saját gondolataiban. Most már soha nem fog találkozni Junu Verdunnel… akinek az apja gorombán visszautasította a házassági ajánlatot, Pault alkalmatlannak nyilvánítva. A fiatal nő ellenben nem tett neki semmi rosszat. Ártatlan szemlélője volt az eseményeknek, egy balsorsú nemesi család gyermeke. A lány nem érdemelt ilyen borzalmas sorsot.

Junura, lehetséges jövendőbelijére gondolva eszébe jutott a lány, aki meglátogatta őt az álmaiban. Mesélj a szülőbolygódról! Mesélj a vizeiről…

Ezt a fiatal nőt kellett megtalálnia.

A fa íróasztal fölé hajolt, ott talált néhány üres papírlapot és egy íróvesszőt. Gondolataiba merülve megpróbálta lerajzolni a lányt, de a rajz sehogy sem sikerült. Összegyűrte a papírt, félredobta, majd újabb kísérletet tett.

Duncan Idaho surrant be a dolgozószobába, és már a nagy íróasztalhoz ért, mire Paul észrevette.

– Soha ne lankadjon az éberséged, fiatalúr! – mondta Duncan. Kivonta a kardját a hüvelyéből, és meglengette. – Eljött az ideje egy lenti leckének. Azért jöttem, hogy megnézzem, mi tart vissza.

Paul nem törődött ezzel, túlságosan lekötötte, hogy jó legyen a rajza, hogy elkapja az arcot, amely az álmaiban kísértette. Egyszer már megpillantotta a lányt Calavárosban, a kastély mellett, vagy legalábbis azt hitte, de azóta sem sikerült a nyomára akadnia.

Duncan a hüvelyébe dugta a kardot, és az íróasztal fölé hajolt, kíváncsian, hogy mit művel az ifjú.

– Az egy csinos lány. Érzéked van a rajzoláshoz, ahogy Gurneynek a zenéhez. – Finoman oldalra tolta Paul kezét, hogy láthassa az egész vázlatot. – Az ott egy sivatag a háttérben?

– Valahányszor felkeres álmomban, mindig olyan helyen látom őt, ahol homok van, sziklák és dűnék. És ne gúnyolódj velem, Duncan Idaho! Az álmok fontosak.

– Eszembe sem jutna kigúnyolni téged, még akkor sem, ha ezek talán csak egy fiatalember színes álmai. De dűnék a Caladanon, hmmm. Ah, ismerek egy ilyen helyet délen, a part mentén. Apáddal egyszer átrepültünk fölötte egy katonai topteren. Ha ezt az álombeli lányt dűnék veszik körül, nem tudok jobb helyet elképzelni, hogy hol kereshetnénk.

Paul meglepődött, de nem hagyta, hogy túlságosan szárnyra kapjanak a reményei.

– Szerinted talán ott van?

– Érdemes lenne kideríteni, nagyuram. Együtt elmehetnénk oda. Nem árt utánajárni… ha segít megoldani a téged gyötrő rejtélyt.

„Még a bizalom is adható-vehető árucikk.”

A NEMESI ÁLLAMKÖZÖSSÉG TITKOS KÖZLEMÉNYE

Bár szökevény volt, Jaxson Aru szabadon utazott. Régóta meglévő kapcsolatainak és a KHAFT forrásainak köszönhetően számos csatorna állt a rendelkezésére. Az anyja a KHAFT főigazgatója volt, a fivére pedig az elnöki posztot töltötte be – még ha ez csak jelképes poszt is volt.

Noha a családja kitagadta őt, képes volt megvásárolni a szükséges titoktartást. A tleilaxiak minden bizonnyal megőrzik a titkait.

Egyszerű üzletembernek álcázva magát, aki azt reméli, hogy biológiailag módosított gabonát vásárolhat, Jaxson a Thalim-rendszerbe utazott, és ott átszállt a bolygó körüli pályán keringő űrállomásra, ahol minden kívülről érkezett látogatónak karanténba kellett vonulnia. Enélkül egy „tisztátalan povinda” sem tehette be a lábát Bandalong szent városába.

A Liga szállítóhajóján érkezett más üzleti megbízottak kitöltötték az űrlapokat, és hagyták, hogy az állomáson elkülönítsék őket. Jaxson is úgy tett, mintha csak egy lenne közülük, de őt különleges bánásmódban részesítették. Kiváltságos kapcsolatban állt ezekkel az emberekkel.

Még egy óra sem telt el, és lezárt cellája ajtaja feltárult: két, köntöst viselő, alacsony termetű, hullasápadt bőrű mester állt ott. Mindkettőjük arca ösztövér volt, álluk és orruk keskeny. Számtalan generáción át szelektálták a genetika varázslói az ilyen tulajdonságokat, ami egyfajta homogenitást adott a fajuknak. Jaxson furcsának találta, hogy a tleilaxiak nem hagyományosan vonzóbb külsőt választottak, de talán fanatikusan vallásos fajuk a furcsa kinézetet afféle kitüntetésnek tekintette.

A válasz amúgy nem volt fontos Jaxson számára. Ő is megszokta már, hogy becsmérlik. Az egész Impérium holtan akarta látni az Otorio után, de Shaddam Corrino talpnyalóinak sokkoló lemészárlása élesebb, áthatóbb fényt vetett a lázadók ügyére, mint amit az anyja szalonjában évtizedek óta dédelgetett terveknek sikerült elérnie. És a tleilaxiak nagy értéket jelentettek, még akkor is, ha a szélesebb értelemben vett nemesi államközösségnek nem tűnt fel, hogy rokonszenveznek a mozgalommal.

A két csuklyás férfi fagyosan nézett rá az ajtóból, és Jaxson futólag meghajolt, mert nem akarta őket maga ellen hangolni.

– Azért jöttetek, hogy elkísérjetek Bandalongba – jelentette ki; ez nem kérdés volt. – Arafa mester szentesítette a látogatásomat.

A két férfi egyszerre ráncolta össze a homlokát. Aztán a bal oldali azt mondta:

– Jóváhagyta, nem szentesítette.

A másik így szólt:

– Kövess minket, mielőtt bárki meglát!

A karanténállomásnak hideg, olajos és barátságtalan szaga volt. Az ablaktalan, leválasztott folyosókon a börtöncellákhoz hasonlatos várószobák sorakoztak. Jaxson eltűnődött, hogy vajon ezek a lények miért félnek ennyire a kívülállóktól. Minden további magyarázat nélkül, egyedül beültették a bolygóra induló siklóba. Abban nem voltak ablaknyílások, így nem is vehette szemügyre a várost a felszínre vezető rázós út alatt.

Jaxson nem hagyta magát megfélemlíteni. Szüksége volt a tleilaxiakra, és a tleilaxiaknak is szükségük volt rá.

Amikor a sikló leszállt, és a fedélzeti nyílás kinyílt, Jaxson megpillantotta a kupolák és hegyes tornyok, a szemet és a többi érzékszervet sértő geometrikus építészeti kísérletek uralta város panorámáját. Bandalong ege ködös, szürke homályba veszett.

Egy másik tleilaxi mester fogadta a siklónál, akinek megjelenése annyira hasonlított a másik kettőhöz, hogy nehezen lehetett megkülönböztetni őket. Jaxson ismét bemutatott egy felületes meghajlást.

– Te vagy Arafa mester?

A csuklyás férfi gyanakvóan szegezte rá közel ülő szemét.

– Több biztonsági szint vár rád, mielőtt találkozhatsz vele.

Jaxson eltűrte a tolakodó személyi motozást, és átsétált a bőrét és a vonásait feltérképező, egészen a csontokig hatoló szkennerkapun. A mester ekkor közölte:

– Az álcád nem elegendő ahhoz, hogy megtévesszen minket.

Jaxson felhorkant:

– Nem titeket akarlak becsapni – csupán az Impérium többi részét. Ez az egyik fő oka az idejövetelemnek, és hogy miért kell találkoznom Arafa mesterrel.

A tleilaxi nem értette.

– A társad, Chaen Marek azt üzente, hogy meg akarod szemlélni a barrapáfrányok genetikai módosításait.

– Bonyolult ember vagyok – mondta Jaxson. – Több érdekeltségem is van, és a tleilaxiak egynél több igényemet is kielégíthetik. Senkit nem köröznek úgy a galaxisban, mint engem, és a biztonságomat a ti kezetekbe helyeztem. Én vagyok az, akinek gyanakodnia kellene!

A névtelen mester vádlón mutatott rá.

– Csakhogy az Impérium megveti az egész fajunkat. Ha a legcsekélyebb sejtés is felmerülne, hogy titokban támogatjuk a Corrinók uralmának megdöntését célzó ügyeteket, akkor minden tleilaxit kiirtanának.

Jaxson elmosolyodott.

– Tehát ha valamelyikünk elszólja magát, akkor kölcsönösen elpusztítanak minket… ezzel garantálható legjobban a bizalom és az együttműködés. – Parancsoló mozdulatot tett. – Most pedig vigyél Arafa mesterhez!

Megérkeztek a páncélozott üvegházi laboratóriumhoz, ahol a vezetője légzőhártyát illesztett a szájára és az orrára.

Áthaladt az átlátszó légzsilipen, és végül találkozott Arafa mesterrel. Jaxson észrevette, hogy a férfi vékony orra feltűnően előreugrik, ahogy azt is, hogy az egyik szemöldöke felett heg dudorodik. Arafa szintén légzőmembránt viselt.

– Nagy kockázatot vállaltál azzal, hogy idejöttél, Jaxson Aru. De itt biztonságban vagy.

– Mindketten veszélyes utakon járunk – mondta Jaxson.

Arafa összeillesztette a két kezét.

– Úgy van, ahogy Isten akarja. Mi Isten akaratának végrehajtói vagyunk.

Jaxson nem óhajtott teológiai vitába bonyolódni, így csak bólintott.

– Isten akaratának végrehajtói vagyunk. – Ahogy ti az enyém végrehajtói.

A tleilaxi mester intett, hogy kerüljön beljebb. A páncélozott üvegházi laboratórium úgy festett, mint valami őrült tudós kertje, mindenfelé vonagló növények burjánoztak, amelyek mindegyike határozottan rémesnek tűnt. Egyes példányok szörnyűnek és visszataszítónak látszottak; mások gyönyörűek, ugyanakkor kifinomultan alattomosak voltak.

– Úgy tudom, hogy a Caladanon folytatott kábítószertermesztésed súlyos csapást szenvedett, amikor jövedelmező barramezőidet Leto Atreides elpusztította – tűnődött Arafa fennhangon.

– Súlyos csapás volt, az igaz – ismerte el Jaxson. – De más terveim vannak Leto herceggel; legyen csak övé az a győzelem.

Arafa továbbra is kétkedő maradt.

– Az ailar finanszírozta az összes tervedet… és a miénket.

– Egyelőre vannak más pénzforrásaim is. – Jaxson résnyire húzta a szemét. – És továbbra is tudok fizetni, ha ez érdekel téged.

Arafa halk, elutasító hangot adott ki, ami nem volt tagadás. Megnyugtatta Jaxsont, hogy a tleilaxi mester valóban aggódott emiatt.

– Chaen Marek a te segítségeddel a semmiből fogja a termesztést újra felfuttatni– jelentette ki Jaxson. – A barrapáfrányok őshonos növények a Caladanon. Műveltük őket, és kibővítettük a felhasználásukat, hogy az ailar nevű drog forrásai legyenek: a helyiek vallási célokra használták, mi onnan vettük át. De Marek mohó és hanyag lett. Az általa feljavított ailar veszélyes lett, kicsúszott az irányítása alól, és elég embert mérgezett meg ahhoz, hogy nemkívánatos figyelmet keltsen, amivel leleplezte a termesztésünket.

– Marek helyre fogja hozni, ahogy mi is helyrehozzuk – mondta Arafa. – Új, jobb barrapáfrányaink vannak. Már csak ritkán tartalmazzák a drogot halálosan nagy koncentrációban.

Elhaladtak egy csoport ragyogó vörös virág mellett, amelyek óriási, remegő és cuppogó ajkakra emlékeztettek. Ködszerű illatfelhő terjengett, és Arafa közel hajolt, bízva benne, hogy a légzőhártya megvédi őt.

– Gyönyörű virágok, halálos idegméreggel. – Felhúzta a szemöldökét, amitől az apró heg táncra perdült. – Genetikailag úgy lett tervezve, hogy csak nőkre hasson.

– Miért? – kérdezte Jaxson.

– Isten céljai gyakran rejtélyesek. Mi biztosítjuk a termékeket, mások pedig a saját céljaikra használják őket.

Az üvegház más szakaszain hagymaszerű gombák dudorodtak, hipnotikusan zümmögő hangot adó nádszálak tekeregtek, méreggel teli tüskéjű tövisbokrok nőttek, minden mozdulatra odakapó indák mocorogtak.

Végül elérkeztek a kunkorodó, fogódzófarokra hasonlító páfrányok borította termőterületre – akadtak köztük foltosak és pettyesek, míg mások élénkzöldben játszottak. Több páfrány embermagasságnál is nagyobbra nyúlt, és gonosz tüskék lepték el őket.

– Itt kísérletezünk a barrapáfrány-változatokkal, szigorúan ellenőrzött körülmények között. Néhány példányt tudunk termeszteni a létesítményünkben, bár a páfrányok csak a Caladanon tenyésznek igazán.

Jaxson bólintott.

– Marek már kijelölte az új termőterületet az elszigetelt déli kontinensen. Megmondtam neki, hogy ne legyen feltűnő. – Közelebb lépett az óriási páfrányokhoz. – Ezek az óriási példányok nem alkalmasak nagykereskedelmi forgalomra.

Arafa elmosolyodott.

– A legtöbb ilyen példány túlságosan mérgező és instabil arra, amire ti használjátok. Soha nem jelentenének életképes alternatívát az ailar-kereskedelemnek.

– Akkor minek pazarolsz rá ennyi időt és energiát? Kritikus szükségleteink vannak, és szűkös a határidőnk.

A tleilaxi mester széttárta a kezét.

– A mi munkánkban a legtöbbet úgy tanuljuk, ha a végletekig feszítjük a húrt.

Jaxson ezt emésztette egy darabig, miközben az egzotikus lombozatot bámulta.

– Rendben – mondta, és rájött, hogyan terelje a beszélgetést jövetele valódi céljára. – Akkor van egy másik véglet, amit meg kell vizsgálnod. Szükségem van egy új álcára. Shaddam Császár csatlósai könyörtelenül vadásznak rám. Egyelőre vannak rejtekhelyeim és egy titkos műveleti támaszpontom, de több mozgásszabadságra van szükségem.

Arafa lassan bólintott.

– Igen, mi is könnyedén átláttunk az álcádon, amikor idejöttél. Még szerencse, hogy nem vagyunk az ellenséged.

– Úgy tudom, hogy van egy technikátok – arcklónozás, ha jól tudom, így nevezitek.

Arafa meglepetten reagált.

– Ez a másik dolog, amit szeretnél megbeszélni?

– Az arcklónozást. Növesszetek nekem egy új arcot, ami több mint álca, olyat, ami a sejtjeim mélyére hatol.

– Ah, számos, hasonló eredményt kínáló műtét létezik – javasolta Arafa. – Az arcvonásaidat számtalan módon át lehet alakítani.

– Arcklónozás – erősködött Jaxson. – Se hegek, se műtét. Csak új bőr és a genetikai szintig ható arcvonások. Azt hiszem, ez a ghola programotok egyik leágazása volt, amikor új testeket növesztettek halottak sejtjeiből.

– Igen, új arcokat növesztettünk – ismerte el Arafa, de nem részletezte.

– Magammal hoztam a sejteket. – Jaxson a zsebéből elővette a fiolákat, benne a kihullott hajszálakkal, két levágott körömmel és egy bőrdarabbal, amelyet aprólékos keresgélés után talált, a legapróbb foltokat is átnézve. – Az apám agyvérzésben halt meg az otoriói birtokunkon. Elvesztettem, de soha nem fogom elfelejteni. Ő volt a mentorom. Ő formált engem. Ha már álruhát kell viselnem, minden alkalommal rá akarok emlékezni, amikor tükörbe nézek.

Arafa átvette a fiolákat, hunyorogva nézte a tartalmukat.

– Az eredmény a te arcvonásaidnak és az övének a kombinációja lesz, valami igazán egyedi, amiről nem létezik feljegyzés. – Mögötte a tüskés barrapáfrány rángatózni kezdett és kibomlott, de a tleilaxi túlságosan a sejtekre koncentrált ahhoz, hogy észrevegye.

– Ez sokba fog kerülni.

Jaxson nagy levegőt vett a membránon át.

– Mindig sokba kerül.

„A fűszermelanzs félelmet kelthet – egyedi előnyei, pénzbeli értéke, az egész Impériumot átható, mindenütt jelenlévő kereslet miatt.
A fűszer frusztrációt válthat ki – a tény, hogy csak az ismert univerzum egyetlen bolygóján található, hogy pokoli körülmények között kell kitermelni, hogy a legnagyobb hatalmak versengenek a Császár kegyeiért, hogy az arrakisi fűszerhomokon dolgozhassanak.
De a fűszer létét nem lehet tagadni. Az olyan lenne, mintha a levegő és a fény létezését tagadnánk.”

A KHAFT VÁLLALAT ÖSSZEFOGLALÓJA

A hőségben és a porban állva Vladimir Harkonnen báró nem törődött a biztonsági előírásokkal, és levette száj- és orrvédőjét. Élvezte ezt a bámulatos sivárságot; behunyta a szemét, és hosszan, egyenletesen szívta be a levegőt, beitta a szárazságot. Nem törődött az elszigetelt kanyonban dolgozó orgizi finomító zajos káoszával.

Csak a jellegzetes, átható, erős és bódító fahéjaromát szívta magába. Fenséges sűrűsége égette az orrlyukait és a tüdejét. Fűszer!… mindenütt. És az övé volt – főleg itt, mert még IV. Shaddam sem tudott az orgizi finomítóról, és a Császár nem vetette ki rá átkozott fűszer-különadóját.

Néhány másodperc múlva azonban a pattogó, száraz levegő irritálni kezdte az orrát és a torkát. Vett még egy nagy levegőt, és a nyelvét megjáratta a szájában. A szabadban lévő fűszer nyers volt és ősi, de ő jobban szerette, ha tisztított formájában, szabályozható mennyiségben és civilizáltabb körülmények között tálalják.

Visszatette a szájvédőt és a szűrődugót. Kerekded arcán a bőr érdes volt a homokszemcséktől, máris kezdett megfeszülni és kiszáradni. Amint visszatér carthagi rezidenciájára, vesz egy gőzfürdőt, és megparancsolja az egyik kísérőjének, hogy kenje be különböző krémekkel. Hamarosan elutazik a Kaitainra, hogy találkozzon a császárral, de előtte be kellett fejeznie a tiltott finomító ellenőrzését.

Orgizt még az apja építette nyolcvan évvel ezelőtt, amikor a Harkonnen-ház először kapta meg a sziridár kormányzóságot az Arrakison. A finomító egy zord, többnyire feltérképezetlen hegyvonulatban állt, magas falak övezte kanyonban, egyetlen be- és kijárattal, ami aztán védett, kör alakú területté szélesedett, ahol az egész műveleti központ rejtve maradhatott mindenki elől, kivéve azokat, akik tudták, merre keressék. Dmitri Harkonnen irányítása alatt Orgiz rengeteg melanzsot termelt.

Aztán egy kóbor homokféreg utat lelt a zsákkanyonba – vagy a rosszindulatú fremenek terelték oda? –, és tönkretette a helyet. A finomító évtizedekig elhagyatottan állt, kitörölve minden térképről.

A báró végignézett az új fűszersilókon, a csomagolósorokon, kompressziós tartályokon, a frissen újraburkolt leszállópályán, amely képes volt fogadni akár egy nagy légivagont is. Az elmúlt hónapokban a báró komoly erőfeszítéseket tett azért, hogy helyreállítsa a komplexumot a KHAFT-tal kiagyalt új tervéhez. A fémsilókon az arrakisi környezetben máris megjelent a patina, és kopottnak tűntek, de a berendezések működtek, és fűszert termeltek.

Az Impérium többi része már rég elfelejtette Orgizt, és új termelése nem került bele az Impérium egyetlen főkönyvébe sem, nem szúrta ki Hasimir Fenring gróf, a fűszerügyi miniszter sasszeme sem. Egyetlen létesítmény vagy hajó sem tetszelgett a Harkonnenek színeiben vagy hivalkodott a címerével, ahogy egyetlen munkás sem állt kapcsolatban a báróval. Orgiz titkos fűszerellátó vonalat biztosított, teljesítve a KHAFT főigazgatójával, Malina Aruval kötött megállapodását. A körülötte zajló sürgés-forgásban a báró csak a haszon édes, dallamos dongását hallotta.

Rabban unokaöccse lépett oda hozzá – nem viselt hivatalos rangjelzést. A tagbaszakadt férfit por lepte, arca bal felén korom- vagy olajfolt sötétlett. Mélyen ülő szeme olyan ridegen nézett a világba, mint a kanyon körülöttük lévő falai. Levette a szájvédőjét, köhögött, hogy a váladék fellazuljon, majd a földre köpött – ez a gesztus megdöbbentette volna az arrakisi bennszülötteket.

– Még két szállítmány áll készen az indulásra, bácsikám. – Vaskos állát oldalra rántva a leszállópályára mutatott, ahol két jellegtelen teherjármű állt világító indulófényekkel és zümmögő szuszpenzormezőkkel. Nehézkocsik szállították raklapszám a becsomagolt fűszert a nyitott rakterekbe. – Egy rakomány jelöletlen, Orgizhoz nem köthető, és a Harkonnen-házhoz egész biztosan nem kapcsolható melanzs.

A báró az orrán keresztül semmitmondóan fújtatott egyet.

– Melanzs? Úgy érted, hogy „sterilizált geológiai minták, amelyeket a hagali kutatóknak szántak”. – Ezt a cselt más szállítmányok megjelölésénél is használták, és nem keltett feltűnést.

Rabban kapzsisága felszínre tört.

– Most, hogy a gyanú már eloszlott a működésünket illetően, nem kellene ezt kihasználnunk? Megduplázhatnánk az itteni termelésünket és növelhetnénk a titkos eladásainkat a KHAFT-nak. – Szünetet tartott, hogy kuncogjon egyet. – Még mindig emelhetünk új épületeket a kincstárunknak, ha túl sok profitra teszünk szert.

– Ne adj pofont a csodának, Rabban! – mondta a báró. – Fenring tévesen azt hiszi, hogy elkapta és kivégezte a csempészek főkolomposát. Ne provokáljunk ki még több bajt!

Még mindig érezte a megkönnyebbülést, hogy a Harkonnenek valahogy megúszták a biztos lelepleződést. Shaddam Császár, valamint Fenring gróf és az ő bosszantóan különc, bukott Mentátja, Grix Dardik, miután tudomást szereztek a nem az Impérium felügyelete alatt álló, titkos kitermelésről, arra a következtetésre jutottak, hogy rengeteg, a fűszerből származó pénzt sikkasztottak el a Császár orra előtt.

A báró úgy gondolta, hogy gondosan eltüntette a nyomait, Malina Aru pedig minden bizonnyal nem hagyott elvarratlan szálakat, hogy a császári Mentát könyvelők megtalálhassák, de Fenring szimatolni kezdett… és valahogy rossz embert hibáztatott a tiltott műveletekért. Rullát, az ismert csempész, Esmar Tuek feleségét nevezték meg felelősnek, „bizonyították” bűnösségét és kivégezték. A kalózhálózatot felszámolták, és mostanra, legalábbis hivatalosan, az Impérium nem kutakodott tovább újabb fűszer-feketepiac után. Túl könnyen ment ez az egész.

Megmagyarázhatatlan módon a báró és a KHAFT elkerülte a halálos csapást, és a bárónak nem állt szándékában fecsérelni az így kapott haladékot.

– Óvatosabban folytatjuk, Rabban. A frászt hozták ránk, és a főigazgató is ideges.

– Még mindig a fűszerünket akarja – mutatott rá Rabban. – Amennyit csak tudunk neki küldeni.

A báró látta, hogy a kocsik befejezték a két teherszállító berakodását.

– Mindenki a fűszerünket akarja. És ha urai akarunk maradni a helyzetnek, türelemre van szükségünk.

Noha Rabban arca elkomorult, bólintott. Követte a nagybátyja parancsait, akár tetszettek neki, akár nem.

– Téged bízlak meg a parancsnoksággal, unokaöcsém. Folytasd a fűszerkitermelést, de fokozott óvatossággal. – A báró szünetet tartott, és elmosolyodott. – És továbbra is nagy hasznot termelj. Vannak ugyan iparvállalataink a Giedi Prime-on, miénk a bálnaprém és a halászat a te Lankiveileden, de semmi sem fogható a melanzshoz. – Még egy utolsó pillantást vetett a szorgoskodásra.

Rabban nem volt sem fantáziadús, sem éleslátó vezető, de értette a dolgát, mindaddig, amíg a megfelelő irányba terelték, és nem feszítették a végletekig a képességeit.

– Elmegyek a Kaitainra, hogy felkeressem a Császárt – mondta a báró. – Megnyugtatom, hogy minden rendben, és hogy nincs szükség arra, hogy a fűszermegfigyelője árgus szemmel vizslasson minket.

Rabban megfordult, hogy odakiabáljon a munkásoknak, túlharsogva a gyár zaját. A báró egy ideig még figyelte az unokaöccsét, hogy megnyugodjon, aztán elindult a felségjelzés nélküli topterhez, amely majd visszaviszi őt Carthagba.

„A nővéreknek tett sok szolgálatom iránti tiszteletből legalább megérdemelném, hogy megtudjam, ki lépett a helyemre Kwisatz Anyaként. Egy nevet, egy egyszerű nevet várok. Ki az?”

VIDEÓFELVÉTEL AZ ELZÁRT LETHEÁRÓL

Miután Jessica elhagyta Lethea biztonságos betegszobáját, felkísérték a lakóépület negyedik emeletére, a látogatóknak fenntartott különleges szintre. Látogatók… Jessica eltűnődött, meddig fogják itt tartani. Vajon elmegy innen valaha is? Mit akart Lethea tenni vele?

A szállása egy kis szobából állt, benne egyszemélyes ágy, éjjeliszekrény, puha, foszladozó szék, falra szerelt parázsgömb, és egy kis könyvespolc, rajta filmkönyvek és szigadrót tekercsek. A spártai szobáról Jessicának eszébe jutottak fiatalabb évei és a kiképzése kemény napjai az anyaiskolában Mohiam keze alatt.

Új otthona látványától a hosszú utazásra, a feszültségre gondolt. Hány nap telt el azóta, hogy elhagyta Caladant, hogy elhagyta Letót? A szekrényében talált egy fekete nővérruhát, amelyet felvehetett. Azon a néhány tárgyon kívül, amit magával hozott, köztük az érzelmi értékkel bíró korallgyémánt fülbevalót és nyakláncot, semmi olyat nem talált, amitől úgy nézhetett volna ki, mint egy herceg hölgye. Itt ő csak egy átlagos nővér volt.

Ha a Bene Gesserit végleg visszahívta őt, mint a herceg hivatalos ágyasát, és ha Leto tényleg szakított vele, akkor nem használhatta többé korábbi címét. A Lady Jessicát. Ennek ellenére sem az elméje, sem a szíve nem engedte el. Ez nem olyasmi volt, amitől a nővérek megfoszthatták.

Még mindig Caladan úrnője vagyok.

Másnap reggel a Főtisztelendő Anya ismét Lethea szobájához hívatta. Négy nő csoportosult a folyosón a nagy megfigyelőablak előtt. Harishka egy titokzatos, sötét csuklyás, az arcát eltakaró fátylat viselő nőnek súgott éppen valamit. Mellettük a barna fürtű Jiara nővér beszélgetett halkan egy világosbarna hajú, kifejezéstelen képű, szigorú arcvonású Tisztelendő Anyával.

Amikor Jessica csatlakozott hozzájuk, a titokzatos, fátylas nő sietős léptekkel távozott az egyik oldalfolyosón, míg Jiara, Harishka és egy másik Tisztelendő Anya, akit Ruthine-nak hívtak, úgy meredt be a páncélozott ablakon, mintha valami veszélyes fajt tanulmányoznának az állatkertben.

A Főtisztelendő Anya Jessicához fordult.

– Szükségünk van rád, hogy megtudj néhány választ. – Az arca megfeszült, ahogy a tekintete végigfutott Jessica vonásain. – Követelte, hogy gyere ide. Ragaszkodik hozzá, hogy találkozzatok – velünk nem hajlandó beszélni. Derítsd ki, hogy mit akar!

Ruthine elfintorodott. Szürkésbarna haja fürtökbe göndörödött, arca jellegtelen vonások nem túl emlékezetes keveréke volt, de mégis mindennek tűnt, csak jellegtelennek nem.

– Talán csak meg akar ölni. Ezt megtehettük volna feleennyi baj nélkül is.

A szobában, az orvosi ágyon Lethea vonaglott. Vad, fókuszálatlan tekintete ide-oda villant, mint egy ketrecbe zárt állaté.

Ruthine szavait szándékosan figyelmen kívül hagyva Jessica így felelt:

– Nem tudok róla semmit. Ugyan mit tehetnék én?

– Bemész hozzá – mondta Harishka fagyos hangon. – Kérdezd meg tőle! Mi itt fogunk várni, hogy halljuk a válaszát.

– Igen – nézett Jiara Jessicára. – Mi innen fogunk figyelni.

Jessica kényszerítette magát, hogy vegyen egy megnyugtató lélegzetet, és összepréselte az ajkát.

– Ha már több nővért is öngyilkosságra kényszerített, akkor ez olyan, mint egeret dobni a kígyó ketrecébe.

– Ez igaz, de szerintem te az az egér vagy, aki esetleg túljárhat a kígyó eszén. Elég fontosnak ítéltük ezt a rejtélyt ahhoz, hogy hajlandóak vagyunk kockáztatni az életedet.

Jessica kővé dermedt. De eleve mennyire tartják fontosnak az életemet?

– Borzalom, vérontás, katasztrófa – sorolta Ruthine. – Valami, ami veled vagy a fiaddal kapcsolatos.

Jessicának eszébe jutott az itt, az anyaiskolában kiállt sok próba.

– Szóval ez egy újabb gom-dzsabbar. – Egy nehéz lépést tett a bezárt ajtó felé. – Túléltem az első próbát, amely elé Mohiam állított. Ezt is túl fogom élni.

A felé forduló Ruthine tekintetét mintha éles gyémántszilánkok alkották volna.

– Félsz? – Volt valami ebben a nőben, amitől ugyanolyan ideges lett, mint Letheától.

Jessica megacélozta magát, tudta, hogy azt kell tennie, amit a Bene Gesserit parancsol. Talán ha itt teljesíteni tudja a feladatát, akkor megengedik, hogy visszatérhessen a Caladanra és megmentse, amit tud. Harishkára nézett.

– Nem félek, Főtisztelendő Anya.

– Pedig kellene – kaffantotta Ruthine.

– Emlékezz az esküre, amit tettél! – figyelmeztette Jiara nővér. – Egy nővérnek minden lehetséges dolgot meg kell tennie a Bene Gesserit védelme és fejlődése érdekében.

– Emlékszem az eskümre, és tudom, mit jelent – mondta Jessica, majd lehalkította a hangját. – Azt jelenti, hogy feláldozható vagyok.

– Tágabb értelemben mind azok vagyunk – jegyezte meg Harishka. – Nincsenek kivételek. De Lethea úgy gondolja, hogy te vagy a tetteid véget vethetnek a rendnek. Derítsd ki, hogy miért, különben lehet, hogy más lépésekhez kell folyamodnunk.

– Nem vállalhatjuk a kockázatot – motyogta Jiara.

Jessica kifelé látszólag megőrizte a nyugalmát, de legbelül habozott. Szóval, van egy vénség, aki erőszakos belső démonaival küzd, és idehívatja Jessicát az Impérium másik végéből. A nő jövőlátással vagy tébolyában látott valami létfontosságú döntést vagy cselekedetet, amely megváltoztatja a történelem menetét. Miért választottak el Paultól?

Lethea nem fogja szimplán megölni Jessicát, amint belép a szobába. Vagy igen?

Jessica minden érzékszervével éberen figyelve az őrzőhelyiség zárt ajtajához lépett.

– A félelem az elme gyilkosa…

A Főtisztelendő Anya tiszteletteljesen rámosolygott.

– Mondd el a teljes litániát, ha kívánod!

– Erre nem lesz szükség. – Jessica az ajtó fali vezérlőpaneljére nézett. – Teszem a kötelességemet, és remélem, hogy nővérek emlékeznek majd erre.

Ruthine láthatóan neheztelt rá.

– Nem mindig tetted a kötelességedet értünk. Talán ezzel majd jóváteszed.

Jessica kifelé nyugalmat mutatott, nem adta meg nekik azt az elégtételt, hogy lássák, mennyire nekikeseredett. Aktiválta az ajtót, és belépett a szobába. Kellemetlen szag ostromolta az orrát, és hallotta a szellőztetőberendezések zúgó zümmögését. Amikor az ajtó becsukódott és bezárult mögötte, úgy érezte, mintha egy küzdőtérre lépett volna be.

Noha az orvosi berendezések továbbra is halkan, elektronikusan susogtak, a ventilátorok pedig a háttérben zümmögtek, mintha néma űr támadt volna, amikor belépett a szobába. Jessica megdermedt az ajtóban.

Lethea abbahagyta a vergődést, felemelte a fejét, és Jessicára meredt. A szeme érzelemmentes, halott volt, mintha maga elé képzelné, hogy mihez kezdjen a betolakodóval.

Jessica várt, szembefordulva az ágyhoz szíjazott öregasszonnyal. Lethea hánykolódni kezdett, és meglepően kitisztultak a gondolatai.

– Nem tetszik a szag! Elég csak az arcodra néznem! Azért jöttél, hogy kicseréld az ágyneműmet?

– Lady Jessica vagyok a Caladanról – válaszolta hűvösen, maradva a formaságoknál. – Hívattál engem.

Lethea hirtelen akkora lendülettel ült fel, hogy a szíjai felnyögtek és megnyikordultak.

– Te! – Megpróbálta kinyújtani a kezét, kétségbeesetten támadni akart puszta öklével, de mindhiába.

Jessica maradt ott, ahol eddig, jóval kartávolságon kívül.

– Miért hívtál ide? Mit akarsz? – Miért szakítottál el az otthonomtól és a családomtól?

Mintha csak egy kapcsolót fordítottak volna át, a banya visszahanyatlott és láthatóan megnyugodott. Mosoly terült szét az arcán.

– Csináljunk valamit együtt, mit szólsz?

A Főtisztelendő Anya válaszokat követelt tőle, és Jessicának meg kellett adnia őket, mielőtt azt kérhette volna, hogy engedjék el. Tett egy óvatos lépést az orvosi ágy felé.

– Magyarázd meg! Mit tettem, amivel felkeltettem a figyelmedet?

– Mit tettél? Vagy mit fogsz tenni? Te vagy a veszélyes, vagy a fiú? – Az asszony ismét vergődni kezdett az orvosi ágyon. – Segíts kicserélni az ágyneműmet. Együtt fogjuk csinálni. Oldozz el!

Jessicát sem ejtették a fejére.

– Nem ezért hívattál ide a Caladanról.

– Akkor küldj ide valakit, aki megcsinálja! – Lethea sértődött képet vágott, visszahanyatlott megint, és a plafont bámulta.

– Megteszem, miután válaszoltál. Harishka Főtisztelendő Anya hall téged.

Az öregasszony bosszús hangot adott ki.

– Mind hallanak engem. Folyton fülelnek. Tudják, hogy mit mondtam. Számtalan út vezet a jövőbe, de hála neked és a fiadnak, nagyon sok közülük a szakadék felé tart a nővérek számára.

Jessica kockáztatott, közelebb húzódott az ágyhoz, és megigazgatta a párnát Lethea feje alatt. – Így kényelmesebb?

Fanyar mosoly futott át az asszony repedezett ajkán.

– Nézz körül, Lady Jessica a Caladanról! Úgy néz ki ez a szoba, mintha az én kényelmemre tervezték volna?

– Nem, nem úgy néz ki. Sajnálom.

– Sajnálod? – Az asszony erre mondott valami csúnyát. – Mindannyiunkat elpusztíthatsz!

– Igen, sajnálom.

– Hívd ide Harishkát, és mondja ő nekem, hogy sajnálja! Ő és én egykor barátok voltunk, tudod. – Lethea elfordította a fejét, hogy a plázablakon át a kinti folyosón várakozó Főtisztelendő Anyára meredjen, és ártatlan arcot vágott.

Jessica továbbra sem feledkezett meg róla, hogy milyen veszélyt jelent ez az instabil öregasszony.

– Miért vagyok itt?

– Mert én tudom! – kiáltotta Lethea. – Miattad, a fiad miatt… a mindannyiunkra leselkedő veszély miatt! – Lehalkította a hangját. – Vigyázz vele, vess véget neki! Öld meg a fiadat!

Jessica leplezte döbbenetét. Még csak gondolkodnia sem kellett a válaszon.

– Nem. Nem fogom megtenni.

– Akkor mindnyájunknak befellegzett. – Lethea hátradőlt, és behunyta a szemét. Mintha elméjének egy másik részébe siklott volna át. – Vagy talán csak álmodtam az egészet. Tudod, az álmok nagyon életszerűek tudnak lenni. – Pillanatok teltek el, és Jessica figyelte az arcát, mozdulatlan kéz- és lábujjait. Aztán Lethea szeme résnyire kinyílt, és hosszan, szúrósan meredt Jessicára.

– Nem fogom megölni a fiamat – ismételte Jessica határozott hangon, hogy a vén banya is érezze, mennyire elszánt.

Lethea hadarva, suttogva motyogott valamit, mintha beszélne valakivel a fejében, de olyan halkan tette, hogy Jessica nem tudta kivenni a szavakat. Talán a más emlékek áradata bukott a felszínre benne, a múltbeli Tisztelendő Anyák testetlen hangjai kergették az őrületbe. Ilyen már másokkal is megesett.

Lethea egy rándulással magához tért, és vergődni kezdett a szíjaiban. Üres tekintettel nézett fel, és felsikoltott:

– Caladani Jessica! Hozzátok ide a caladani Jessicát!

Jessica nyugalmat erőltetett magára, és arra koncentrált, hogy érzékeit a tudatosság magasabb szintjére emelje.

– Itt vagyok. Adj magyarázatot!

Harishka és a többi megfigyelő csüngött minden szaván.

A banya arca lassan, nagyon lassan megváltozott, és a szája lefittyedt, mielőtt szavakat köpött volna Jessica felé.

– Te! Már túl késő! – Az arca megint változott, és felvihogott. – Azt kapják, amit megérdemelnek.

– Kik kapják? Mondd el, mit láttál!

Lethea sokatmondó mosollyal nézett Jessicára.

– Több időt fogunk együtt tölteni, te és én. Harishka olyan vezetőnek képzeli magát, akinek tényekre van szüksége a döntésekhez. Logikus ember, néha túlságosan is logikus. Majd meglátjuk, hogyan boldogul… hogy megteszi-e, amit meg kell tennie.

– Veszélybe sodrod a fiamat. – Jessica most még sürgetőbbnek érezte a dolgot. – Miért kellett elszakítanod a fiamtól és a hercegtől?

– Mind veszélyben vagyunk! – visította Lethea. – Menj!

Jessica az ajtóhoz sétált, anélkül, hogy bármilyen érzelem látszott volna rajta, és megvárta, amíg Jiara kinyitotta a zárat és kitárta az ajtót.

Harishka a szoba előtt várakozott csípőre tett kézzel, kíváncsian, aggódva, összezavarodva.

– Lethea kiszámíthatatlan. Azt hiszi, hogy ezzel kibillent az egyensúlyomból.

– A válasz elég egyértelműnek tűnt – mondta Ruthine.

A Főtisztelendő Anya ráförmedt.

– Semmi sem egyértelmű! Lethea zseniális, de egyben bosszúálló elme is. Nem bízom egyetlen indítékában sem… vagy bármiben, amit mondott.

– És én mégis itt vagyok – motyogta Jessica –, elszakítva mindentől, ami kedves nekem.

– Nem mindentől – felelte Jiara. – Még mindig ott vannak neked a nővérek.

A helyiségben Lethea felsikoltott, a hangja fojtottan szólt a hangszórókon keresztül.

– Ugyanúgy be vagytok zárva, mint én, csak másképp, mert nálam van valami, amit akartok. Itt én irányítok!

Harishka jelzést küldött, mire az orvosi ágyból kipattant egy automata tű, és megszúrta Lethea felkarját. A banya háta ívben meghajlott, az asszony felszisszent, de a nyugtató elkábította.

Harishka most azt mondta:

– Nem adott meg minden választ, amire szükségünk van. Ezért addig próbálkozol újra meg újra, amíg elégedettek nem leszünk.

Jessica alig bírta elviselni ezt a zagyvaságot, félt, hogy mit tehetnek más nővérek válaszul.

– A fiam nem jelent veszélyt, sem a Bene Gesseritekre, sem senkire. Még csak tizennégy éves.

A Főtisztelendő Anya válasz nélkül hagyta ott.

„Az ember az emlékeiből, a múltjából, a tetteiből és a hírnevéből áll.”

PAULUS ATREIDES HERCEG, A FIÁHOZ ÍRT LEVELÉBEN

Miután Leto herceg beilleszkedett a császári udvarba, úgy összpontosított a tervére, mintha az egy hadművelet lenne. Először is kapcsolatba lépett Armand Ecaz főherceggel, a barátjával, aki szintén az Impérium fővilágán tartózkodott a Landsraad ügyében. A félkarú nemes évek óta az Atreidesek szövetségese volt, és egyike a keveseknek, akik, Leto figyelmeztetésének hála, megmenekültek az Otorión.

A két férfi a Landsraad impozáns terme előtt állt, ahol a homlokzat bordázott kőoszlopai olyan vastagon tornyosultak, mint az ecazi vérfák. A fő sugárút mentén a nemesi házak színes zászlói lobogtak. Közöttük elszórtan félárbocra eresztett zászlókat lehetett találni – azokét a családokét, akiknek a tagjai közül egyesek meghaltak az Otorión.

Letónak a névmutatót kellett használnia, hogy messze az utca végén meglelje az Atreides-ház zöld-fekete zászlaját. Látva a jelentéktelen helyet, Armand azt javasolta, hogy Leto nyújtson be hivatalos petíciót, amelyben kéri, hogy az Atreides-lobogót helyezzék át feltűnőbb helyre, közelebb a teremhez.

A kormányzati ülésen sok hely üresen maradt, mivel a napirend nem tartalmazott különösebben fontos ügyeket. Armand javaslatára Leto három ártalmatlan törvényjavaslatot választott ki, hogy támogassa őket. Az Atreides-háznak fenntartott részen ült, és amikor a napirendi pontok következtek, Leto jelezte szándékát, hogy fel akar szólalni. Felállt, és úgy harsogta, hogy mindenki hallja:

– Leto Atreides, Caladan hercege támogatja ezt az intézkedést.

– Tudomásul vettük – válaszolta a terem képviselője, és Leto neve bekerült az eljárási jegyzőkönyvbe.

Nem érezte, hogy sokat tett volna, de most, hogy elhagyták az ülést, a főherceg szomorúan elmosolyodott.

– A legfontosabbat elérted: láttak és feljegyezték a felszólalásodat. Vannak a Landsraadban olyan családok, akiknek a képviselői igennel vagy nemmel szavaznak minden egyes beterjesztett törvényjavaslatra, függetlenül attól, hogy van-e bármi közük hozzájuk. Ennek eredményeként a képviselőiket gyakran azért választják be fontos albizottságokba, mert szembeötlő a jelenlétük.

Leto elképzelte, hogy egy ilyen fárasztó munka mennyire elvonná a figyelmét az igazi hivatásától, a Caladantól.

– Jó dolog benne lenni számos albizottságban?

– Szembetűnő, és lehetőséget ad arra, hogy a képviselőik befolyásoljanak bizonyos irányelveket. Nem minden ügy lényegtelen, Leto. Sok itteni nemes, különösen Rajiv Londine, lobbizott a Császár fűszer-különadójának visszavonásáért – eleddig sikertelenül.

– Hallottam a panaszokat, de a különadó nem érint engem – mondta Leto. – Az Atreides-háznak semmi köze a fűszerhez. – Ugyanakkor eszébe jutottak a veszélyes új droggal, az ailarral kapcsolatos friss tapasztalatai: a kábítószer megvetette a lábát a Caladanon, majd elterjedt a Landsraad tagjai között is, és számos emberéletet követelt.

Armand komoly arccal nézett rá.

– Panaszkodj és puffogj előttem, ha ettől jobban érzed magad, de tudom, hogy nem vagy ilyen naiv politikai téren.

– Ó, túlságosan is jól értem a dolgot. Ezért hagytam el az otthonom, és jöttem a Kaitainra. Fenring gróf még azt is felajánlotta, hogy segít nekem itt nagyobb tekintélyt szerezni.

A főherceg óvatosan válaszolt:

– Érdekes lehetőség. Hasimir Fenring valóban segíthet neked befolyást szerezni az udvarban, de légy vele óvatos! Hozzásegíthet ahhoz, hogy elérd, amit akarsz, de nem úgy, ahogy azt egy Atreides elfogadhatónak tartaná. Tudom, hogy milyen sokat jelent neked a becsület – és nem szívesen kötnél alkut a Sátánnal.

Leto szíve összeszorult. Ő is ugyanerre gondolt, és bólintott.

– Megértettem, öreg barátom.

A tömegbe belefáradva visszatért a palotába, és arra készült, hogy levelet ír Paulnak, valamint jelentést készít a saját tevékenységéről Hawat számára. Ahogy azonban áthaladt a közös helyiségeken, ahol nagy volt a sürgés-forgás, díszes udvari libériát viselő férfi állta útját.

– Aricatha Császárné örömmel venné, ha csatlakoznál hozzá egy fűszeres kávéra és egy kis beszélgetésre – mondta a hírnök. Megadta Letónak, hogy pontosan mikor érkezzen: alig fél óra múlva. A hercegnek alig maradt ideje eljutnia a megfelelő szárnyba, így máris sietős léptekkel indult oda, és örült, hogy az alkalomhoz illő öltözéket vet a Landsraad ülésére.

Udvarias, néma kísérő vezette be a Császárné magánszalonjába. Aricatha egy kis, meghitt asztalnál várta őt, ahol mindössze egyetlen másik szék állt, és a nő szívélyes, barátságos arccal fogadta. Arany szálakból szőtt ruhát viselt, amelyet káprázatos zöld drágakövek díszítettek.

– Örülök, hogy újra látlak, Leto Atreides herceg, és messze jobb körülmények között, mint az Otorio kapkodó kiürítésekor. Császárnéként a kötelességeim közé tartozik, hogy megismerjem férjem legfontosabb alattvalóit.

A herceg meghajolt, és helyet foglalt. Finom porceláncsésze, benne gőzölgő sötét folyadék állt előtte, amelyet láthatóan csak másodpercekkel ezelőtt töltöttek ki, és azonnal megütötte az orrát az illatos melanzzsal kevert erős kávé átható, de csábító illata.

– Enyém a megtiszteltetés, felség.

– Továbbá szerettem volna kifejezni a hálámat. A Jaxson Aru támadása utáni káoszban talán nem bántunk elég bőkezűen a köszönetünkkel.

Leto fészkelődni kezdett ültében.

– Shaddam Császár elég nyilvánvalóan kifejezte köszönetét, felség. Nincs okod aggodalomra. – Amikor a nő ivott egy kortyot a fűszeres kávéból, a herceg is udvariasan belekortyolt a sajátjába. Energia pezsgett a szájában és a torkában, melegség járta át a mellkasát.

A nő szeme felcsillant, amikor meglátta a férfi arckifejezését.

– Tetszik a receptünk?

Leto zavarában elpirult, és úgy érezte magát, mint valami bugris.

– Csak néhányszor ittam fűszerkávét, de ez nagyon finom.

– Az Impériumban sokan nem tudnának élni a fűszer valamilyen formája nélkül – mondta a nő csipetnyi csalódottsággal a hangjában. – Legalábbis a császári kincstárnokok eléggé örülnek ennek, akárcsak a Harkonnen-ház.

Családja ősellenségének említésére Leto egy újabb korty kávé mögé rejtette a reakcióját, de ezúttal az energiaroham nem volt annyira elsöprő.

Aricatha tovább beszélt, látszólag fesztelenül, de láthatóan előre kitervelte beszélgetésük minden szavát.

– Annak az éjszakának a szörnyű eseményei dacára emlékszem, hogy korábban milyen nagy szeretettel beszéltél a Caladanról. Láttam róla képeket, de többet szerettem volna hallani. – Összekulcsolta a kezét maga előtt az asztalon. – Mesélj a világod óceánjairól, Leto herceg! Miért olyan különleges hely a Caladan?

Aricatha kérdése honvágyat ébresztett benne: hiányoztak a kastély megszokott tevékenységei, hogy meghallgassa népe problémáit. Talán ezek csupán helyi gondok voltak, de a caladaniaknak nagyon is fontosak. Most mindezzel Paul foglalkozott…

Leto leírta az árapályok táncát, az évente megrendezett halszüretet és az ünnepségeket, mesélt az elszigetelt szigetek láncolatáról. Beszélt a gyönyörű északi vadonról, ahová nemrég elvitte a fiát, bár nem említette az ott talált drogültetvényeket. Beszélt a virágzó holdhaliparról, és megígérte, hogy külön szállítmányt küld neki, hogy megízlelhesse a finom halhúst, ahogyan a Császárné is megkínálta fűszeres kávéval. Ahogy a szavak kitódultak az ajkán, a herceget felemelő érzés töltötte el.

A császárné felnevetett, és úgy tűnt, élvezi a társaságát.

– És most mesélj nekem szíved hölgyéről, Jessicáról! Utánanéztem ám neked! Nagyon kevés nagyhatalmú nemesnek van ilyen stabil, hosszú távú kapcsolata. Noha Lady Jessica csak hivatalos ágyas, tökéletes párodnak tűnik.

Leto nem tudta elrejteni az arcára kiülő sötét pírt.

– Jessica már nem az ágyasom. Visszahívták a Wallach IX-re, az ottani anyaiskolába. Azt hiszem, véglegesen. Egyértelműen a tudomásomra hozta, hogy a hűsége végső soron a Bene Gesserithez köti, nem pedig hozzám. – A keserűsége kézzelfogható volt, és Aricatha nyugtalankodva hátradőlt.

A kínos csend pillanatában belépett egy kísérő, és bejelentette, hogy megérkezett a Császárné következő, napirend szerinti látogatója. Leto felállt, meghajolt, köszönetet mondott a ráfordított időért, és visszavonult a császári palotában lévő lakosztályába.

Még órákig feldúltnak érezte magát, miután a Császárné megemlítette Jessicát. Ez arra emlékeztette, hogy a Landsraad keveset tudott az Atreides-ház belügyeiről, és még ha tudnának is, vajon hány más nemest érdekelnének az érzelmei? Hiszen csak egy ágyas volt, valaki, aki szolgáltatást nyújtott, és Jessica sok éven át kiválóan látta el ezt a szolgálatot. Leto szentül hitte, hogy a kapcsolatuk más, de éppen ez csinált belőle bolondot. Ha a Bene Gesseritek szándéka eredetileg az volt, hogy Jessica befúrja magát a szívébe, akkor valóban csodálatra méltó munkát végzett.

Ezt nem akarta elhinni. De hogyan ne hihette volna?

Ahogy egyedül ült a szállásán, gondolataiba mélyedve, felidézett néhány leckét, amire az apja, a példaképe tanította. Paulus herceg uralkodásra oktatta Letót, de egyben arra is, miként legyen nemeslelkű, hogyan tegye a magáévá a becsület szilárd magvát. Mégis azt látta, hogy az apja elnézett olyan dolgokat, amelyeket Leto nem volt hajlandó elfogadni a saját uralma alatt.

Eszébe jutott, ahogy egyszer az öreg herceg előtt ült annak magán-dolgozószobájában, amelyet most Leto használt. Akkor még csak tizennégy éves volt… annyi idős, mint most Paul. Az előző évben az Atreides-ház együttműködött Elrood Császárral a Kolona-ház megdöntésén, a nemesi családén, amely állítólag összeesküvést szőtt a császári trón ellen. Elrood szövetkezett Paulusszal, hogy vendettát hirdessen, és az Atreides-erők megtámadták a Kolonák bolygóját, a Borheest. Leto soha nem értette meg ennek a lépésnek a stratégiáját, sem az indokot, amiért az Atreidesek a hajók, fegyverek és vadászgépek ilyen hatalmas erejét vetették be. A támadás elsöpörte a Kolona-házat, kivéve egy maroknyi szétszóródott túlélőt, akik gerillaharcot folytattak a hegyekben.

– Ez az akció megduplázta a birtokaink nagyságát – magyarázta Paulus a fiának, de inkább csalódottan, mintsem diadalittasan beszélt. – Mostantól a Kolona-ház összes bevétele a miénk. – Úgy tűnt, hogy ezzel igazol valamit önmaga előtt.

Az öreg herceg előredőlt az évszázados íróasztal felett.

– Értsd meg, fiam, hogy a Kolona-ház szétzúzása soha nem volt célom. És noha fontos birtokot szereztünk, de az ár, amit el kellett viselnem… – Felnézett, és Leto azt az apját látta maga előtt, akit a felelősség és a bűntudat súlya nyomasztott, nem azt a hivalkodó férfit, aki Caladan népét szórakoztatta a nyilvános rendezvényeken. – De Elrood kényszerített… – Paulus megrázta a fejét, de nem szolgált több magyarázattal.

Nem sokkal később Paulus életét vesztette egy bikaviadalon, és Leto lett Caladan hercege. Néhány évvel később kínos iratokra bukkant, amelyeket az apja elzárva tartott. Bár soha nem jött rá, hogy a vén Elrood mivel zsarolta meg Paulust, hogy teljesítse a parancsait, IV. Shaddam lépett az Arany Oroszlán trónusára, és minden megváltozott.

Leto meglepte az udvart azzal, hogy átadta borheesi hűbérbirtokát a Kolona-ház távoli túlélőinek, arra hivatkozva, hogy nem óhajt ebül szerzett vagyont. Shaddam képtelen volt felfogni, hogy miért tesz valaki ilyen eredendően nagy ostobaságot, de Leto ragaszkodott az elveihez.

Leto herceg korábban ilyen volt, de most valami mást keresve jött a Kaitainra.

Jessica képe villant fel a gondolataiban, és azt kívánta, bárcsak azonnal tanácsot adhatna neki, de aztán észbe kapott, és megkeményítette a szívét. Nyilvánvaló, hogy sok minden megváltozott…

Éjszaka a császári palota fényesebben világított, mint bármelyik csillagkép. Nem számított, mennyi az idő, a sürgés-forgás harsány szimfóniája folytatódott. Emberek érkeztek az összes világról és minden időciklusból. A hatalmas palota körüli buborékokból és kis színpadokról zene szűrődött ki. Kint az utcákon látványos szökőkutak zúdították a magasba fényüket és vizüket.

Leto feltűnő estélyi ruhát öltött, és elhagyta a szállását, hogy megmutatkozzon a fővárosban. Kísérőinek és hivatalnokainak hada kísérte, mert egy kíséret nélküli nemes nyilvánvalóan jelentéktelennek számított. Leto pompás galériákon és épületszárnyakon vonult át. A legnagyobb nehézséget az jelentette, hogy a saját kísérői ne bámulják túlságosan tátott szájjal a látványosságokat.

A konkrét célállomás nélkül lófráló Leto egyszer csak azt hallotta, hogy valaki a nevét harsogja.

– Leto Atreides herceg! Állj meg ott, ahol vagy! – Megfordult, azt kereste, aki felismerte, és azt látta, hogy egy férfi viharként hömpölyög felé. Legalább fél fejjel magasabb volt Letónál, testalkata egy medvéé. Pirospozsgás arcával kontrasztot alkotott sűrű bajusza.

– Leto Atreides, Caladan hercege, kihívlak téged! – Az emberek odafordultak, hogy jobban lássanak, és az örvénylő tömeg közelebb gomolygott az új szórakozáshoz.

Leto gyomrába nyomasztó érzés mart, ahogy felismerte Lord Atikkot, akivel csak egyszer találkozott a Corrino-múzeumban tartott ünnepi fogadáson. Utána, mint Leto megtudta, a nagyúr ailarfüggő fia meghalt túladagolásban, és az apa Letót hibáztatta.

– E tanúk előtt kanlyt hirdetek ellened – bömbölte Atikk. – Téged és te a caladani kábítószeredet tartom felelősnek a fiam haláláért.

Mindenki őket bámulta, miközben Leto igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Mélységesen sajnálom a téged ért gyászt, Lord Atikk, de az Atreides-háznak nem volt tudomása arról, hogy a bolygónkon kábítószert termesztenek. Amint megtudtuk, kiirtottuk a barrapáfrány-ültetvényeket. – Sóhajtott egyet. – Nem tudom visszahozni a fiadat, de garantálhatom, hogy senki sem másnak nem kell meghalnia az ailar miatt.

– Hazugság! – vicsorogta Atikk. – Nagy hűhóval felégettél néhány elszigetelt termőterületet, hogy fitogtathasd, milyen becsületesek az Atreidesek, de ez csak csel volt. Ezzel nem csapsz be senkit! A kábítószerforgalmazók máris ajánlatokat tesznek az ailarhasználóknak szerte az Impériumban. Semmi sem változott. Az egyetlen módja, hogy ezt megállítsuk, az, ha megállítunk téged.

Még közelebb lépett.

– Megismétlem, kanlyt hirdetek ellened. Párbajra hívlak olyan időpontban és helyen, amit én fogok meghatározni – szemtől szembeni párbajra! A formaságokat betartottuk, és te, Leto herceg, igazságot fogsz szolgáltatni azért, amit tettél.

Azzal Atikk és kísérete elviharzott.

„A tudás árucikk. A tudás fegyver. A tudás fenyegetés. És soha nem lehet belőle elég.”

KHAFT KÖRLEVÉL MALINA ARU FŐIGAZGATÓTÓL A MAGAS POZÍCIÓJÚ IGAZGATÓK BELSŐ KÖRÉNEK

A kaitaini császári csillagvizsgálóból még fényes nappal is bámulatos volt a kilátás. A Császár „végtelen városa” mindenfelé a láthatárig terjedt, a levegő pedig kristálytiszta volt, gondosan megtisztították minden szennyeződéstől. A színes épületek ezernyi világ építészeti stílusát mutatták be, és mindegyik az ember figyelméért versengett.

Malina Aru szeme belesajdult a panorámába.

Noha a KHAFT-ban ő birtokolta a legnagyobb hatalmat, a főigazgatónak nem gyakran kellett nyilvánosan megjelennie. Jobban szeretett a színfalak mögött maradni. Kevesen értették meg, hogy a hatalomhoz nem kell fény és pompa.

De amióta lobbanékony fia, Jaxson megtámadta Otoriót és felingerelte az egész Impériumot, Malina óvatos lett. Kénytelen volt megalázkodni a Landsraad előtt, kitagadta a fiát, és bocsánatért könyörgött, mert ez volt az egyetlen lehetőség, hogy megmentse a nemesi államközösség létfontosságú küldetését. A csendes lázadás évszázadok óta munkálkodott azon, hogy megtörje a Corrinók abszolút hatalmát. A legjobb politikusok és történészek kitervelte hosszú játszma volt ez – egészen addig, amíg Jaxson becsapódott, akár valami bontógolyó, szétszórva a játszma gondosan elhelyezett figuráit. Noha saját hús-vér gyermeke volt, Malina néha legszívesebben megfojtotta volna.

– Továbbra is dolgozom a feladaton, főigasszony – mondta halkan Aricatha Császárné Malinának. A csillagvizsgálón kívül tanácskoztak a tojáshéjszínű kupola árnyékában, és úgy tettek, mintha a kilátásban gyönyörködnének. – Nagy befolyással rendelkezem, különösen az én drága Shaddamom felett, de nem lehetek túl nyílt. Ezt te is megérted.

– Megértem, és tökéletesen játszod a szerepedet… egyelőre. – Malina sötétbarna haját a racionalitás diktálta rövidségűre vágatta, és elegáns üzleti öltözéket viselt, éles ellentétben a Császárné hivalkodó kelméivel. A főigasszony még jobban lehalkította a hangját, még úgy is, hogy Ridondo kamarás hallótávolságon kívül tartózkodott, a csillagvizsgálóban, ahol a távcsöveket igazgatta. – De miért nem figyelmeztettél minket rá, hogy mi fog történni a Verdun-házzal? Megmenthettünk volna valamit, talán még néhány családtagot is. Vagy legalábbis elhelyezhettünk volna hamis feljegyzéseket vagy törölhettünk volna terhelő információkat.

Aricatha telt ajka a folyékony gránát színében tündökölt, írisze pedig olyan volt, mint a csillagok közti sötétséggel vegyített fáé. Bár ő volt a Császárné, Malina szavai hallatán úgy rezzent össze, mintha a tanára szidta volna le.

– A férjem nem mindig mondja el, hogy mit szándékozik tenni. Az egész Landsraadot sokkolni akarta a Verdun-ház megsemmisítésével.

Malina erre még jobban ráncolta a homlokát.

– Legalább ez a barbár tett elterelte a figyelmet a fiamról. – Megcsóválta a fejét. Jaxson miatt Malina nem szólalhatott fel a Verdun herceget és családját ért igazságtalanság ellen. Hadd hirdessék más Házak a herceg ártatlanságát, vagy ami még valószínűbb, tagadják ki a Verdun-házat, nevezzék a családot aljas lázadónak, és írják ki őket az Impérium történelméből.