Sonja Blonde

A borbély

Első kiadás
Copyright © 2021 Sonja Blonde
Honlap: www.sblonde.com

Olga egy nagy, barna zöldséges rekesz tetején ült, és a két tenyerét nézegette szomorúan. Szárazak, repedezettek voltak.

– Fel kellene vennem valakit – állapította meg sokadszorra. Havonta legalább egyszer megfogadta, hogy keres maga mellé segítséget a kis zöldségesbe, de aztán sosem járt utána. Társa, Hugo, aki az áruért felelt, már többször is megígérte, hogy besegít a pakolásban, de ő sem tudott mindig ott lenni, amikor új ládát kellett a raktárból az üzletbe cipelni. Olgának a koszos ládák miatt gyakran kellett kezet mosnia, így aztán rendre kiszáradt a bőre. Olyan kérges volt időnként, mint egy parasztasszonynak. Nem szerette.

Ha valaki még egyetemista korában azt mondja neki, hogy egyszer zöldséges boltja lesz, biztosan nem hiszi el. Azt gondolta, közgazdászként, szállodát fog igazgatni, de az élet felülírta az elképzeléseit. Mérnök férjével építőipari vállalkozásba fogtak, és az összes papírmunka, ügyintézés az ő feladata lett. Élvezte a közös munkát, a kihívást, mégis, amikor tizenhárom év után tavaly eladták a céget, megkönnyebbült. Sok volt már a vele járó stressz.

Ahhoz azonban túl fiatalnak tartotta magát, hogy többé ne dolgozzon. Kapóra jött, hogy Hugo, a zöldséges korábbi tulajdonosa csődbe ment, és befektetőt keresett. Olga megvásárolta a boltot, ezáltal övé lett a vállalkozás fele.

– Elnézést, van itt kiszolgálás? – kérdezte csípősen egy új vásárló, akit Olga még sosem látott azelőtt.

– Üdvözlöm – pattant fel a ládáról a nő, miközben ösztönösen a háta mögé dugta a kezét.

– Nem zavartam meg a pihenésben, ugye? – A férfi úgy tűnt, provokálni szeretné.

– Nem uram, nem zavart meg. Az előbb aludtam a pult alatt egy hatalmasat, pár percet magára is tudok szánni. Legfeljebb kicsit később állok neki reszelgetni a körmeimet. Miben segíthetek?

A férfi egy pillanatig meglepetten nézte a határozott fellépésű eladót. Olga határozottan állta a tekintetét.

– Paradicsom van?

– Ott áll mellette uram. Szed magának? Ha szeretné, én válogatok önnek… – azzal elindult a paradicsomos láda felé.

– Megoldom, köszönöm. Reszelje addig nyugodtan a körmét. Hátha a következő vevő nem lesz ilyen elnéző. – A férfi arcán apró, alig látható mosoly suhant át.

Olga elnevette magát és a szeme sarkából alaposan szemügyre vette a kreol bőrű férfit.

Sűrű, sötét, hullámos haját vaxszal simította hátra. Rövidre nyírt szakálla szigorú vonásokat kölcsönzött az amúgy is mogorva küllemének. Vakítóan zöld szeme bölcsességet sugárzott, a korát pedig nem lehetett megállapítani. Harminctól ötvenig bármennyi lehetett. Olgának elképzelése sem volt, honnan jöhetett, mert a környéken egy ilyen jóképű férfi nem rejtőzködhetett volna sokáig.

– Valami nagyvárosból jött, ugye?

A férfi meglepetten fordult felé.

– Ezt abból állapította meg, ahogyan a paradicsomot válogatom?

– Nem – nevetett ismét Olga – abból, hogy még sosem láttam. Sőt, még a hírét sem hallottam, így gondolom, nem a környéken él.

– Téved – vágta rá gúnyos mosollyal a jövevény, miközben a mérlegre tette a paradicsomokat. – Itt lakom a szomszéd faluban, csak eddig máshol vettem a zöldséget.

Olga ráhagyta. Tudta, hogy a legtöbb szép arcú férfi nagyképű. Az idegen sem tűnt különbnek.

– Rendben. Örülök, hogy ide is befáradt. Majd kiderül, mennyire volt elégedett a paradicsommal, illetve a körmeim formájával, és hogy betér-e újra, mondjuk pár szem paprikáért is.

A férfi széles mosolyra húzta a száját. Természetesen a fogai is tökéletesek voltak.

– Minden jót!

Olga úgy érezte, ezt a mosolyt még látni fogja hamarosan.

*

Olga barátnője, Elena annyira belemerült a hús szeletelésébe, hogy még azt sem vette észre, hogy valaki áll mögötte.

– De jól néz ki – rikkantotta Olga

Elena eldobta a kést az ijedtségtől.

– Jézusom! Olga!

– Ne haragudj! Azt hittem, észrevetted, hogy bejöttem. – Bocsánatkérően átkarolta barátnője vállát, és felvette a kést. – Majd én befejezem, hadd segítsek.

–  Jó, nem bánom, még nincs kész a saláta. Sophie ígérte, hogy segít, de már megint a tabletet nyomkodja.

– Sophie – kiáltotta – azt mondtad, segítesz!

– Megyek! – Hallatszott valahonnan távolról.

– Szerintem Sophiet elvesztettük – kuncogott Olga. – Majd összedobjuk mi. Egyébként, képzeld, bejött ma egy olyan jóképű fickó vásárolni, hogy csak lestem. Elég ellenszenvesen viselkedett, de a humora jó. Sajnos túl flegma, és én nem szeretem az ilyeneket. Nem tudod, ki lehet? Azt mondta, a szomszéd faluban lakik.

– Nem lehet, hogy az új borbély volt az? Hallottam, hogy új férfi fodrász jön, sőt, azt is beszélték, hogy nem rossz pali, de azt pontosan nem tudom, ideköltözött-e már.

– Majd megkérdezem Marthát, ő úgyis mindent tud.

– Na, igen. Ő még azt is tudja, amit valójában nem – húzta el gúnyosan a száját Elena.

Sophie, Elena kisebbik lánya, végre előkerült a szobájából. Unottan vánszorgott a konyhapult irányába. Le se tagadhatta, hogy igazi kamasz, akinek a lustálkodáson kívül semmihez sincs kedve. Még reménykedve kipillantott a nyitott teraszajtón át az udvarra, hátha meglátja a nővérét. Azt remélte, Bianca jó testvér módjára segít neki. Bianca azonban tisztában volt vele, hogy az ő tiszteletére készült a saslik vacsora, hiszen ő az ünnepelt. Esze ágában sem volt a konyha közelébe menni. Náluk ugyanis az a szokás, hogy akinek születésnapja van, mentesül a házimunka alól egy teljes napra.

Olga szórakozottan forgatta a számgyertyát az ujjai között. Mikor lett Bianca huszonhárom éves? Tizennégy volt, amikor ideköltöztek. Mennyi minden történt azóta! Milyen nagy tervekkel jött ide a férjével és az akkor még óvodás gyerekeikkel. Most meg válik. A párja ráadásul alig segített a gyerekek körül. Mindennél jobban várta, hogy vége legyen a válási procedúrának. Szeretett volna minél előbb új életet kezdeni. Már biztos volt benne, hogy elköltözik a faluból. Nem akarta, hogy mindenki rajta köszörülje a nyelvét. Az elvált jövevényen. Hiába él már itt kilenc éve, akkor is csak egy jövevény, akinek nem itt vannak a gyökerei. A férje már fél éve elment innen, sosem szeretett itt lenni. Amíg Olga élvezte a falusi létet annak minden előnyével és hátrányával, a férje nem érezte jól magát. Hiányzott neki a nagyváros, a nyüzsgés, a klubok, ahová barátaival járt. Olga pedig azt az életet nem szerette. Mindig is csendre, nyugalomra vágyott.

– Meggyújthatom majd én a gyertyát? – Olgát Sophie zökkentette ki gondolataiból.

– Hogyne – válaszolta –, de óvatosan, meg ne égesd magad!

Biancát a kisült hús illata csalogatta csak elő a kert végéből, ahová elvonult olvasni. Megéhezett, alig várta, hogy asztalhoz üljenek. Apja már éppen az utolsó saslikot vette le a grillről, mire ő  odaért. Behunyt szemmel szippantott bele a levegőbe.

– Még az illatát is imádom!

Elena még meghajtogatta a szokásos ünnepi virágokat a szalvétákból, amibe aztán senkinek sincs szíve beletörölni a száját. Sophie és Olga megterítettek, és közben megérkeztek a vendégek is, közöttük Olga gyerekei is.

– Gyertek, üljetek le – szalad eléjük az ünnepelt. – Sophie, te pedig tüntesd el azokat a gyertyákat a tortáról, mert ennyi idősen már nem illik nyomasztani senkit a korával. Épp elég baj az nekem, hogy elmúltam huszonkettő.

Sophie úgy tett, mintha nem hallaná. Márpedig ő meg fogja gyújtani azokat a gyertyákat. Mindenképpen ki akarta próbálni az új, magenta színű gázgyújtót, amelyet az apja hozott délelőtt.

*

Másnap reggel Olga úgy döntött, később nyitja ki az zöldséges boltot, és inkább átkerékpározik a szomszéd faluba, hogy kézkrémet vegyen magának. Eszébe jutott, hogy beugrik a fodrászszalonba is, hogy megnézze, tényleg az új borbély tért-e be hozzá.

– Kezét csókolom! Miben segíthetek? – lépett elé a paradicsomos férfi, amint Olga becsukta maga mögött a szalon ajtaját. – Csak nem eltévedt?

– A fiamnak szeretnék időpontot kérni – felelte magabiztosan a nő.

– Hány éves a gyermek? Borotválni is fogom? – gúnyolódott finoman a férfi.

– Még csak kilenc éves. Szerintem még nem kell borotválni, de majd úgyis látja – vette fel a kesztyűt Olga.