AMTAK E-KÖNYVEK

Karinthy Frigyes

DRÁMÁK
ECETBEN ÉS OLAJBAN

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-40-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Karinthy Frigyes

DRÁMÁK
ECETBEN ÉS OLAJBAN

Tartalom

Karinthy Frigyes

DRÁMÁK ECETBEN ÉS OLAJBAN

MARIANNE HÁROM SZÍVE

SHARESPEARE VILMOS

ÍRTA SHAKESPEARE ÖDÖN

Angolból fordította: Karinthy Frigyes.

A SZERELEM ELMEGY, DE KERGETNI NEM HAGYJA MAGÁT

DOKTOR HUNCUT MUCI VAGY MÉGIS SZOKNYA A SZOKNYA

A VÁLÓPERES DRÁMAIRÓ

VIGJÁTÉK 3 FELVONÁSBAN

A LIBA

A RADVÁNYI SÖTÉT ERDŐBEN MEGLÁTOGATTAM BÁRCZI BENŐT

HENRIETTE KISASSZONY

ÉLET, A NAGY DRÁMAÍRÓ

EGY BIZONYOS JOHANNA

ELŐJÁTÉK AZ ÖRDÖGHÖZ

ÍRTA SHAKESPEARE VILMOS

SHARESPEARE-SZÍNHÁZ

HOLNAPUTÁN KISKEDDEN

PARÓDIA AZ ÜVEGCIPŐRŐL

MUTATVÁNY

CÍMBOLT

I. BELFÖLDI PIAC

II. KÜLFÖLDI PIAC

NYU-Ú? VAGY HALLÓ OROSZORSZÁG

TÍZ BŰNÜGY - TÍZ REMEKMŰ

MIÉRT CSAK HAMLET!?

GEORG KAISER MEG ÉN

BEHOVETE GENTLEMEN ORIEMBEREK vagy HA AKAROM VEMHES, HA AKAROM, NEM VEMHES

AZ ÉLET OLYAN, MINT A LÁNCHID

NÓRIA

HAT SZEREP KERES EGY SZERZŐT, avagy: HAT SZERZŐ KERES EGY TÉMÁT, avagy: HAT NÉZŐ KERES EGY ÉRTELMET, avagy: HAT SZINIGAZGATÓ KERES EGY SLÁGERT, CSAK ÉN NEM KERESEK AZ EGÉSZEN SEMMIT

ILLAVA

HA A DRÁMAHŐSÖK FELTÁMADNÁNAK...

1. LEAR KIRÁLY ÉS A SISTERS LEAR

2. MONTAGUE ÉS CAPULET COMP

3. OTHELLO VAGY A SAXOFON-MŰVÉSZ VAGY A VÉR SZAVA

4. LOHENGRIN HOZOMÁNYA

5. OEDIPUS A PSZICHOANALITIKUS FENOMÉN

6. STUART ERZSÉBET

7. CYRANO HÁZASSÁGA

8. HOLNAPUTÁN KISKEDDEN

FÁBÓL VASKARIKA avagy HASZNÁLATI UTASITÁS SHAKESPEARNEK, IBSENNEK, MADÁCHNAK, HEVESI SÁNDORNAK ÉS A TÖBBIEKNEK A:

DRÁMA-REVÜK

HATÁSÁNAK ARTISTAPRODUKCIÓKKAL VALÓ FOKOZÁSÁRA

A VASGYÁROSNŐ VAGY A MUNKA DIADALA

ÉLETKÉP HÁROM FELVONÁSBAN

Írta: LENGYEL SÁRI ÉS FEDÁK MENYHÉRT

UJ DRÁMAÍRÓ JELENTKEZIK

"HALLÓ! KATONA JÓZSEF SZERKESZTŐ URAT KÉRI A VIGSZINHÁZ" AZ IDEI SLÁGER, A: BÁNK BÁN

KRISTÓF KAPITÁNY NAGY LÁTVÁNYOS OPERETT 3 FELVONÁSBAN

A HÜPERMOZI VAGY ÚJ MŰFAJ SZÜLETETT VAGY A FUTURIZMUS DIADALA

ITT A VÉGE, FUSS EL VÉLE VAGY DUPLAFENEKŰ SZINDARAB VAGY MINDEN SZÁMBAN KAPHATÓ

A MENEKÜLŐ JÓZANÉSZ VAGY SEGÍTSÉG, A FÉRJEM MEG AKAR MENTENI

AJDA

TAVASZ

AZ ÉBREDŐ FELESÉG vagy BUDAPEST-ABBAZIA-BUDAPEST

A SIKER TITKA

"ÁLOMFALÓ"

MINDENT FELHASZNÁL A MOZI

A FŐPRÓBÁTÓL A BEMUTATÓIG

TAVASZI DIVATLEVÉL

MARIANNE HÁROM SZÍVE

Játszák:

Henry Duval
Duvalné Marie-Anne
Mérimé Duchatel
Edmond
Marivean, Duval barátja
Françoise, Duvalné barátnője
Szobalány

(Szin: Maria-Anne szobája, verandával, polgári jómóddal berendezve.)

Marie-Anne: (a pamlagon hever, olvas, sóhajt, eldobja a könyvet, a zongorához lép, állva néhány ütemet játszik, becsapja a zongora fedelet.)

Szobalány: (jön) Méltóságos asszonyom...

Marie-Anne: (idegesen összerezzen) Mi az, Blanche?

Szobalány: Devilliers asszony...

Marie-Anne: Françoise! Gyorsan, jöjjön!

Szobalány: (el)

Françoise: (jön balról) Marie-Anne!

Marie-Anne: Françoise! (heves csók, könnyek közt, ölelkezés. Duzzogó hangon) Rossz barátnő!... Így elhanyagolni szegény kis Marie-Anne-t!

Françoise: No de most itt vagyok! És nem is hagylak el egy ideig! (figyelmesen nézi) Hadd nézzelek! Lefogytál!... De jól áll neked!... Az arcod olyan lányos lett... mint az intézetben... Saint-Cyrben - emlékszel?

Marie-Anne: (sóhajt) Hogy emlékszem-e?... A páter... (nevet) Ülj le, Françoise... Parancsolsz valamit?

Françoise: (leül) Nem, nem... Pierre lent vár a Champ-de-la Bronilieren... Utazunk kedvesem, egy negyedóra múlva Amerikába. Éppen csak látni akartalak.

Marie-Anne: (maga elé nézve) Jó... szóval... te is elhagysz...

Françoise: Én is!?... Hát még ki?

Marie-Anne: (nem felel)

Françoise: Nem felelsz?!...

Marie-Anne: (idegesen) Csak menj Françoise... a férjed bizonyára vár!...

Françoise: Most már nem megyek. (szünet) Lássuk csak. (odamegy M.-hoz, aki a pamlagra ült, felemeli arcát, a szemébe néz) Marie-Anne - te nem vagy boldog?!

Marie: (félrefordítja az arcát) Semmi... igazán...

Françoise: De igen... abban az ártatlan gyermekszemben egy csepp nedvesség jelent meg...

Marie: (szeméhez kap) Ó... semmi... csak egy kleiderstok esett bele...

Françoise: Ohó, Françoise-t nem lehet becsapni... A kis Marie-Anne-t bántja valami... (óvatosan) A férjed - talán...

Marie: (hevesen) Nem szabad Henryről rosszat gondolnod, Françoise. Ő talpig jó ember és a legnemesebb férj... Engem elhalmoz gyöngédségével. És neki annyi dolga van...

Françoise: Hol van most?

Marie: Fent ül a csillagásztoronyban, egy nagyobb szállítmány üstökös érkezett éppen a gyarmatokról, azt dolgozza fel... Sajnos, azokhoz a dolgokhoz én nem értek.

Françoise: (szünet után) És mégis...

Marie: Nem, nem Françoise... esküszöm, tévedsz.

Françoise: (halkan) És - Mérimé?

Marie: (összerezzen) Ne említsd ezt a nevet Françoise... Ő meghalt a számomra. Gyűlölöm.

Françoise: Nem tudod, mi lett vele?

Marie: Nem tudom!... Akkor... az után a szörnyű jelenet után... elutazott...

Françoise: Azt mondják, az északi sarkra ment. Azóta se hallani róla.

Marie: Tíz éve ennek...

Françoise: Soha nem gondolsz rá?

Marie: Soha. Naponta tízszer elcsodálkozom, milyen furcsa, hogy még csak eszembe se jut. Az előbb is, mikor jöttél, azon tűnődtem, milyen csodálatos nekünk, asszonyoknak a lelke - például ez a Mérimé nekem teljesen kiment az eszemből...

Szobalány: (jön) Méltóságos asszonyom, a kis Charles belebujt a hordóba és nem tudják megtalálni a lekvár alatt. (el)

Françoise: (sóhajt) Igen... különös szerzet vagyunk mi, asszonyok...

Marie: Magam elé idéztem az arcát... a mozdulatait... és elbámúltam, hogy én erre - nem gondolok... (erőltetett vidámsággal) De beszéljünk rólad, Françoise... Boldog vagy?

Françoise: Ó igen. Férjem hidakat épít vastraverzből és engem elhalmoz gyöngédségével...

Marie: (sóhajt) Ezek a férjek!...

Françoise: (felugrik) De nekem mennem kell, Marie-Anne!... Isten veled!...

Marie: Isten veled, Françoise!... (csók, ölelés, Fr. el. M. visszaheveredik a pamlagra, olvasni próbál, sóhajt. A zongorán álló földgömbhöz megy, szórakozottan forgatja.) Északi sark... milyen hideg lehet ott...

Szobalány: (jön) Méltóságos asszonyom... a kis Alajos felrobbantotta a gázórát. (el.)

Marie: (maga elé) Vajjon milyen lehet egy kihalt szív télen, éccaka meztelenűl, az északi sarkon, - fagylaltevés közben?

Henry: (sietve jön) Jóreggelt, Marie-Anne? Hol vagy, kedvesem? (sietve homlokon csókolja, indúl a másik ajtó felé.)

Marie: (halkan) Henry!

Henry: (megfordúl) Szóltál, kedvesem?

Marie: Hová sietsz ennyire?

Henry: Megyek vissza a csillagásztoronyba. Két kiló pácolt ikercsillaggal el kell számolnom a közgyűlés előtt, azonkívül most alakítjuk át a Göncöl-szekerét hetven lóerőre.

Marie: (szórakozottan) Apropó... csillagászat. Mondd kérlek milyen hideg lehet most az északi sarkon?

Henry: (fürkészően néz rá) Különös kérdéseid vannak Marie-Anne. A te helyedben, a te társadalmi állásod mellett, amit férjed és gyermekeid biztosítanak a számodra, inkább azon kellene törnöd a fejed, hogy milyen sötét lehet az Alagútban éjszaka egy négernek a gyomra.

Marie: (maga elé) Nem ért... nem ért...

Henry: (indúl)

Marie: Henry, beszélnem kell veled.

Henry: Most kedvesem - mikor annyira sietek?

Marie: A kettőnk boldogsága nem fontosabb neked, mint azok az átkozott csillagok?

Henry: (leül, óráját nézi) Nos kedvesem - beszélj kedvesem.

Marie: Ne nézd azt az órát. - Henry - te még sohase kérdezted tőlem, hogy boldog vagyok-e?

Henry: Azt hittem, fölösleges.

Marie: Igen - és ez nagy hiba volt, Henry. Mi asszonyok sokszor látszunk boldogoknak, mikor nem vagyunk azok - és sokszor hisszük magunkat annak, mikor látszat szerint boldogtalannak kellene lennünk és nem tudunk róla, pedig csakugyan.

Henry: (tűnődve) Én erre tizenötévi házasságunk alatt sose gondoltam.

Szobalány: (bejön) Méltóságos asszony, a kis Marguerite gyermeket szült a néger inasnak. (el)

Marie: Mert nem ismertél engem, Henry. Te soha nem kérdezted tőlem, volt-e valaki, aki rajtad kívül... aki te előtted!... mielőtt megismertelek volna... gondolhattam volna tavaszi éjszakákon.

Henry: Én megbíztam benned, Marie-Anne. Te nekem a szentségem voltál, az egyetlen ragyogó pont, fényes sugárzás, amire az én piszkos mesterségem, e csillagvizsgálás nehéz óráiban pihenni szállt a lelkem.

Marie: Igen, jó voltál hozzám, Henry. De a jóság nem minden... A lelkem elsorvadt melletted, Henry - soha nem voltál féltékeny rám... Nekünk asszonyoknak szükségünk van erre... mert ha nem, magunk szerezzük meg a lelkünk szabadságának jogát...

Henry: Különös dolgokat beszélsz... Lehet, hogy tévedtem, de miért mondod ezt nekem?

Marie: Mert szembe kell nézni az élet kegyetlen igazságaival, Henry, szembe kell nézni, férfiasan és bátran. Az igazság, az élet kegyetlen igazsága az...

Szobalány: (jön) Méltóságos asszony - a kis Evelyne nadrágot húzott a fejére és lelőtte a házitanító úrat. (el)

Marie: Az élet kegyetlen igazsága, Henry, az - hogy mielőtt téged ismertelek volna...

Henry: (remegve) Marie-Anne... ne mondd tovább...

Marie: De igen, megmondom - ha mindketten belepusztulunk is! nem áltathatlak tovább!... Én nem téged szeretlek, én mást szeretek! Ezelőtt negyvenhat esztendővel egy téli délután félhatkor, ismerkedtünk meg. Alig beszéltünk egymással... ő nem is tud rólam... Nem követtem el bűnt - talán ez volt a bűnöm. Rettenetes fájdalmat okoztam neki - ő eltűnt, másnap reggel - azt mondják az északi sarkon utazott. S azóta nem hallatott magáról. A nevét is megmondhatom - Scott Mérimé kapitányról van szó. De éppen itt jön.

Mérimé: (fókabőrből készült szmokingban, rozmár cilinderrel, kezében csomaggal bejön) Marie-Anne - itt vagyok! Megismer még?

Marie-Anne: Mérimé... az istenért, vigyázzon... a férjem...

Mérimé: (Henry úr) A férje?... Tehát férjhez ment?!... (kacag) Gondolhattam volna... De mindegy! (meghajtja magát Henry előtt) Scott Mérimé sarkkapitány vagyok.

Henry: (feláll, nem fogadja el Mérimé kezét, M. elé lép, hosszas lelki küzdelem után) Marie-Anne - én azt hiszem, itt felesleges vagyok. Nem fogok útjában állani annak, hogy a lelkiismeretére hallgasson. Megyek fel a csillagásztoronyba - és - félóráig várok Önre asszonyom. Ha addig nem jön, tudni fogom, kit választott kettőnk között. (fagyosan meghajtja a fejét Mérimé előtt) Kapitány úr!... (visszanéz, fájdalmasan) Marie-Anne!... (lassan, lehajtott fővel el - az ajtóban megáll, megpörgeti a glóbust) Az északi sark... (erőt vesz magán, el)

Mérimé: Mit jelentsen ez - én jövök az északi sarkról és ő köszön hidegen?

Marie: Mérimé - az istenért, mit akar tőlem? Miért jött?

Mérimé: Még kérdi? Kilenc éve a maga emlékével szívemben aszalom a jeget az északi sarkon. Mindig magára gondoltam a rettenetes hidegben... (szenvedéllyel) terád, Marianne... (közeledik hozzá)

Marie: Ne közeledjen, Mérimé...

Mérimé: Hát nem szeret? (lesüti szemét)

Marie: Mi van abban a csomagban?

Mérimé: Egy darab jeget hoztam magának...

Marie: (Hallgat)

Mérimé: Nos, nem felel?

Marie: (maga elé) Tudja Mérimé, az imént arra gondoltam, hogy ez a darab jég tulajdonképen az én életem jelképe... Mondja, elhiszi nekem, hogy szeretem a férjemet?

Mérimé: Elhiszem, Marianne.

Marie: (kezeit tördelve) Mit tegyek? Mit tegyek?

Mérimé: Váljon el tőle és jöjjön hozzám feleségűl.

Marie: Nem lehet, Mérimé... Én a férjemet szeretem. Szeretem, amiért ilyen jó és nemes és nagylelkű, - látta, ahogy elment? Ő megérti és megbocsátja nekem, hogy a maga reménytelen szerelme leküzdhetetlen szenvedélyt kelt a szívemben maga iránt...

Mérimé: (kitörve) Hát mégis szeret!

Marie: (lázban) Igen - szeretem! szeretem!... szeretem a maga nagy szenvedését, amiért látnia kell, hogy képtelen vagyok nem szeretni Henryt, aki belenyugszik abba, hogy válasszanak, belenyugszik abba, hogy én magát szeretem... téged... (zokogva átöleli)... mert ő a legnemesebb ember a világon...

Mérimé: Tehát őt szereti? (indúl) Megyek - vissza, a sarkra!

Marie: (sikoltva) Nem! Nem! Vigyél magaddal!... én a tied vagyok!... én nem birom elviselni, hogy szenvedj miattam... én megőrülök érted!... nincs több olyan ember a világon, mint Henry - a tiéd vagyok! Menjünk!...

Mérimé: (szenvedélyesen átöleli) Menjünk - kint vár a fókaszán!...

Marie: (meredten maga elé nézve áll)

Mérimé: Nos, nem jön?

Marie: (tompán) Eredj csak egyedűl Mérimé. Nekem itt a helyem - a lemondásban és bűnhődésben. Most megláttam, hogy te is csak férfi vagy, mint a többi - önző, mohó férfi.

Mérimé: (lesütött fejjel) Akkor hát felmegyek a férjedhez és mindent megmondok neki - és visszaadlak neki.

Marie: (felcsillanó szemmel) Igazán? Erre képes volnál?... Erre képes lettél volna?... Én értem?... (odaugrik, szenvedélyesen megcsókolja) Most már semmi nem szakíthat el tőled!... Választottam - nekem amellett a helyem, aki férfi - aki le tud mondani rólam - a szabadságomért, a lelkem szabadságáért!... Mehetünk - többé semmi sem tart vissza ebben a házban!...

Szobalány: (jön) Méltóságos asszony - a méltóságos úr, kedves férje e pillanatban leugrott a csillagásztoronyból.

Marie: (könnyedén) Meghalt?

Szobalány: Még nem ért földet. A torony magas, most körülbelűl a harmadik emeletnél tart az esésben.

Marie: Majd szóljon, ha a másodiknál tart.

Szobalány: Igenis. (el).

Mérimé: Marianne - meneküljünk ebből a rettenetes házból.

Marie: Isten vele Mérimé.

Mérimé: (megrendülve) Elküld?

Marie: El. Én a férjemé vagyok: - a férjemé - aki meg akart halni értem. Maga csak lemondani tud rólam, de ő nem tud élni nélkülem. Én csak azé lehetek, aki nem tud élni nélkülem - és ezt be is bizonyítja.

Mérimé: Marianne! Egy szót!

Szobalány: (bejön) Méltóságos asszony, a kis Renée megharapta a veszettkutyát és a méltóságos úr a második emeletnél tart a zuhanásban. (el).

Marie: Isten vele.

Mérimé: Egy szót, Marianne...

Marie: El tőlem - gyilkos!... Megyek az én kis uramhoz... (el).

Mérimé: (lassan zihálva járkálni kezd, aztán cigarettára gyújt, óráját nézi, sötéten maga elé mered. Hirtelen elszánja magát, a telefonhoz lép, rekedt hangon.) Halló... központ?... Kérem az északi sarkot... null... null... Amundsen, maga az?... Kérem ne várjanak vacsorára... egy kis dolgom van... és mondja meg... az inasomnak... az inasomnak... hogy azt a fényképet... tapossa... Halló... Köszönöm, kedves Raul... és kérem... gondoljon rám szeretettel... (lassan leteszi a kagylót, maga elé mered. Aztán zsebéből revolvert vesz elő, mozgatja, felhúzza a ravaszt, visszateszi a zsebébe. Körülnéz, eloltja a villanyt, úgy, hogy csak az íróasztallámpa világít. Lassan, lesütött fejjel átmegy balra a szomszéd szobába.)

(Szünet.)

Alfréd de Marivean: (hangja kívülről) A méltóságos úrék elmentek?

Szobalány: (hangja) Nem. Kit jelentsek?

Alfréd: (hangja) Alfréd de Marivean... Majd bemegyek magam... (bejön, körülnéz) Ejnye, de sötét van itt... hová lettek? (meggyújtja a villanyt) Senki sincs itt...

Marie: (lassan jön jobbról) Mérimé... itt vagy?

Alfréd: Pardon, kis Marianne...

Marie: Maga az, Alfréd... Mérimét keresem...

Alfréd: És az ura?

Marie: (lesütött szemmel) Meghalt.

Alfréd: (megdöbbenve) Meghalt?...

Marie: (tompán) Az első emeleten kiszóltam neki, hogy várjon - megpróbálom megtudni Mérimétől, - vajjon azért szeretem-e őt, mert reménytelen szerelmében megbocsátotta - amiért képtelen vagyok Henryt gyűlölni, hogy részvétet keltett szívében az ő szenvedése - vagy Henry szerelme lobbantotta lángra a régi szenvedélyt, amit Mérimé oltott el önzésével! De mielőtt befejezhettem volna, földet ért és kitörte a nyakát! (eltakarja a szemét) Hab ich ein Nachmittag gehabt!

Alfréd: És most - mi lesz?

Marie: Hol van Mérimé? (lövés zaja a másik szobából) Mi volt az?

Alfréd: Nem tudom... várjon... (beront balra, mindjárt visszajön, lehorgasztott fejjel megáll az ajtóban.)

Marie: (remegve, tompán) Vége?

Alfréd: (lassan bólint.)

Marie: (a díványra roskad, eltakarja az arcát) Ez is elhagyott! Itt állok... egyedül... reménytelenül... kitaszítva... (zokog) Óh... én boldogtalan!

Alfréd: (lassan közeledik hozzá. Halkan, ügyetlenül) Marianne...

Marie: (nem felel.)

Alfréd: Marianne... ha nem veti meg a vigasztalását valakinek... aki régóta, csendben szerette magát... de nem akart szólni...

Marie: (eltakart arccal nyújtja a kezét) Ha egy megtört, kiégetett és immár használhatatlan szívet elfogad Alfréd... ám legyen.

Alfréd: (megcsókolja a kezét) Én megértem a maga rettenetes fájdalmát, Marianne... és igyekezni fogok, hogy méltó legyek magához.

Marie: De tudnia kell, Alfréd, hogy én nem szeretem Önt.

Szobalány: (jön) Méltóságos asszony, a kis Rodolphe kicipelte a Mérimé úr holttestét a szobából és csúzlit csinált a füléből. (el)

Marie: Nem szeretem önt - és csak akkor tudnék a felesége lenni, ha ön megértene engem...

Alfréd: Hogyan? Mondja meg, mit tegyek? Hogy bánjak magával?

Marie: Figyeljen rám... Mi asszonyok, ha azt mondjuk valakinek, hogy szeretjük, csak azért mondjuk, mert el akarjuk hitetni magunkkal... De a férfiaknak nem szabad ezt elhinni, mert azt a férfit, aki elhiszi nekünk, hogy mi őt szeretjük, csak utálni tudjuk az elbízakodottságáért...

Alfréd: De ha nem hiszi el...

Marie: Ha nem hiszi el, akkor imádni fogjuk őt, de csak akkor, ha elhisszük, hogy ő nem hiszi el...

Alfréd: Tehát elhigyjem... hogy magának az kell...

Marie: Az kell, hogy úgy szeressen, mintha nem szeretné, hogy én szeressem... az kell, hogy a szeretete és szerelme...

Egy úr: (a nézőtéren) Na majd én megmutatom neked!

Egy nő: (ugyanott) Az istenért Samu - hallgass! Ne csinálj botrányt!

Az úr: Semmi... Majd én megmutatom! Hisz ezt nem lehet kitartani!... Odafönt a fejemet törik, idelent meg te rágod a hasamat? Majd csinálok én itt mindjárt rendet!...

A nő: Jézus Mária!

Az úr: (felugrik, felrohan a színpadra, vadul, felborzolt hajjal) Hát mi lesz itt?!... Hát mit gondolnak maguk?... A feleségem az egész előadás alatt gyötör, hogy igaza van magának (M.-hoz) és hogy én egy vadállat vagyok és hogy igenis meg fog csalni és én lőjem magam főbe, mert most már látja, milyen egy igazi, komplikáltlelkű nő - a feleségemnek kilenc gyermeke van és ezt nekem hallgatni kell?!... (M.-hoz) Hát hallja nagysága - most aztán ki a farbával, hogy mi a csuda kell a maga lelkének?

Marie: Mit jelentsen ez?

Az úr: Hát mi kell magának? hát mitől lesz maga boldog, a teremtésit? mert én boldoggá teszem magát, meg a feleségemet, a kutyaistenit - mert eddig már két ember halt bele a maga boldogtalanságába - de a harmadikat (vállára csap Alfrédnak) ezt a komámat itt, ezt a maflát nem hagyom ám!... Hát csak ki vele - lesz boldog vagy nem lesz? De rögtön ám - a teremtését neki!... mert különben... (felemeli a kezét)

Marie: (riadtan) Kikérem magamnak! Micsoda lovagiatlanság! Pfuj! Maga kocsis! Maga durvalelkű fráter! Így akar egy nő lelkéhez férkőzni?

Az úr: Micsoda? Kocsis? Fráter? Lélek? Na, majd mindjárt hozzáférkőzöm én a maga lelkéhez! (nekiesik, térdére fekteti, nagyokat üt a fenekére) Nesze, az anyád - nesze megértés, nesze férkőzés - nesze... leszel rögtön boldog?

Marie: (jajgat) Jaj... jaj... boldog vagyok... boldog vagyok... juj... de boldog vagyok... tessék abbahagyni!

Az úr: Nahát akkor, a teremtését neki! Végre egy lélektani dráma, ami boldogsággal végződik.

FÜGGÖNY

SHARESPEARE VILMOS

ÍRTA
SHAKESPEARE ÖDÖN

Angolból fordította: Karinthy Frigyes.

(Londonban most jelent meg ez az érdekes könyv, melyben a nemrég elhunyt
kiváló angol költő életrajzát irja meg a költő testvérbátyja, Sh. Ödön,
az oxfordi kataszteri hivatal felügyelő-helyettese. Szerk.)

Elhatároztam, hogy mint szemtanúja szegény Vili életének, lerovom a testvéri kötelesség adóját és végre megírom az igazat azokról a kérdésekről, amikre az utókor kíváncsi lesz majd Vilivel kapcsolatban. Annál is inkább szükség van erre, mert éppen szólt nekem a Miksa, aki tegnapelőtt jött vissza az utókorból, hogy ott már nagyon várják, hogy mit tudok szegény Viliről, mert, aszongya, ők nem tudnak semmit.

Hát én Vilivel akkortájt ismerkedtem meg, mikor éppen véletlenűl világra jött. Engem közös édesapánk, alsóoxfordi, kisliverpooli, shakefalvi Shakespeare Géza behívott a szobába és megmutatta nekem Vilit, aki már akkor olyasféleképen hatott rám, mint egy csecsemő. Mondtam is apánknak, aki csak legyintett erre, - ki gondolta volna, hogy valaha nekem lesz igazam?

Ahogy nőtt a Vili, egyre nagyobb lett. Tanú vagyok rá, amit eddig hitelesen senki se tudott, csak úgy rebesgették, hogy a vajaskenyeret sóval szerette, - erről különben okmányaim is vannak. Egészen határozottan emlékszem rá és ezt fentartom, hogy egyszer, mikor éppen jöttem be a kert felöl, a Vili, aki a harmadik szobában volt, felugrott és kikiáltott a konyhába a sóért, - a kezében, amelyen már akkor öt ujj volt, az ő kicsit barnásra sült, öt külön ujja (mindegyiken köröm volt) egy darab vajas kenyér. Már akkor szerette a darabokat... Én csak álltam, nem szóltam semmit, aztán átmentem Béláékhoz, akik éppen jöttek Chelseaből.

Élénk, jókedvű fiú volt a Vili. Ha csiklandozták, nevetett, - de a szertelen, csapongó, egyik végletből másikba villámgyorsan átugró képzelet csodálatos géniusza (amiről a Pista beszél), már akkor látszott, mert ha csiklandozás közben fejbeverték, mindjárt sírni kezdett.

Mindig mondta, hogy a németeket nem szereti, egyszer ugyan azt is mondta, hogy szereti a németeket, de ezt csak azért, hogy nehezebben lehessen kitalálni.

Egyszer együtt mentünk sétálni. Vili szórakozott volt és amint megfordul, hogy szóljon nekem valamit, hát megbotlik.

De máskor ennél még érdekesebb is történt, amit azonban, sajnos, elfelejtettem.

Huszonkét éves lehetett, mikor Annával megismerkedett. Anna abban az időben szőke, kékszemű leány volt, megtetszett neki a Vili, a Vilinek is ő. Annával először június 27-én, este nyolckor csókolódzott. Tanú vagyok rá, mert nekem rögtön utána mondta, hogy a csókolózás jobb, mint a hascsikarás. Igaz, hogy ezt mások is mondták, de mégis más az, mikor a Vili mondja, aki egészen másfajta ember, mint a többi, - már akkor sejtettem, hogy a Vili másfajta ember lehet, ha ugyanazt mondja, mint mások, pedig ő nem olyan, mint a többi. Ezt akkor mindjárt falragaszokon ki is ragasztattam Londonban és ki is derült, hogy jól sejtettem, jól láttam a jövőbe, - a Vilivel véletlenül éppen abban az időben kezdtek sokat foglalkozni és ugy-e ma már mindenki elismeri, hogy mégis igaz volt, amit a falragaszon írtam: akkor még nem tudtak semmit a Viliről.

Hát ilyen ember volt a Vili: ez az igazság, nem az, amit mások beszélnek róla, csakhogy kitüntessék magukat.

U. I. Éppen most kapok sürgönyt Miksától, aki megint elutazott az utókorba a Vili ügyében, hogy aszongya, írjak valamit. Othelloról meg Hamletről, meg Lear királyról is, mert ezekre a darabokra ott nagyon kíváncsiak. Mi közöm hozzá, én a Viliről akartam megírni az igazat, hogy tudják, - mi közöm ezekhez a vacak darabokhoz, amiket nem a Vili írt, hanem ha jól tudom, valami Bacon? Nem szoktam színházba járni.

A SZERELEM ELMEGY,
DE KERGETNI NEM HAGYJA MAGÁT

Szerelmi házasság 3 színpadravonásban

A Belvárosi színház kimutatója.

Motto:

"Ein Antisemit muss bei
mir cselekmény haben."

Keszler József

Első §.

(Ervin dolgozószobája a felesége öntudatlanjának ízlésesen berendezett souterrain pincéjében. Jobbra-balra ajtók a lelki szabadság felé, háttérben kijárat a leánykori álmokba, lépcsővel az agyvelő irányában, melyhez a tudat küszöbe vezet. Mindenféle szőnyegek, vánkosok, régi emlékek. A sarokban egy félbehagyott flirt).

Ervin: (hanyagul belép a felső lépcsőn, búvárruháját a székre dobja).

Anna (nyafogva): Már megint ráléptél az idegeimre. Nem tudsz vigyázni?

Ervin: De igen, tudok. (Fölemel egy ott felejtett, Korgó Jeromos unokaöccsének a pisze orrára vonatkozó vágyat, ami a földön hever) Mi ez?