BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Luis Alberto Urrea: The House of Broken Angels

Little, Brown and Company, New York, 2018

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Benedek Leila

Könyvterv: Gelányi Mariann

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © 2018 by Luis Alberto Urrea

Hungarian translation © Benedek Leila, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-942-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jim Harrison javasolta, hogy írjam meg ezt a könyvet.
Előtte pedig Cinderella.
Mindkettőtöknek igaza volt.
De ezt most a hölgynek ajánlom.

Az unokahúgomnak, Emilia Urreának, aki számtalan ponton inspirálta ezt a könyvet.

És Chayónak, aki táncolt a temetésen.

Juan Franciscónak és az Urrea családnak, akik megmutatták, hogyan is történhetett mindez.

Egyedül kell menjek,
mint a hervadó virágok?
Semmi sem marad majd
nevemből a világon?
Semmi a hírnevemből
a föld kerekén?
Legalább a virágok,
legalább a dalaim…

AYOCUAN CUETZPALTZIN

Ez az én szerelmi vallomásom.

RICK ELIAS

Tébolyult temetések

Big Angel utolsó szombatja

Big Angel elkésett a saját anyja temetéséről.

Hánykolódott az ágyban, a lepedő a lába köré tekeredett, izzadság csurgott végig az oldalán, és szépen, lassan ráeszmélt. A nap felkelt – átvilágított a szemhéján. Az az égő rózsaszín világ. Mindenki más előbb ér oda, mint ő. Nem! Ezt ne! Csak ma ne! Nehézkesen tápászkodott fel.

Egy mexikói nem követ el ilyen hibát, mondta magának.

Mióta diagnosztizálták a betegségét, minden egyes nap ugyanazokkal a gondolatokkal ébredt, tulajdonképpen ezek a gondolatok ébresztették. Hogyan lenne képes egy időből kiesett férfi helyrehozni azt a sok hibát? És ezen a reggelen, amikor szintén ezek az aggodalmak riasztották, meg az az átkozott fény meg az átkozott idő, és a teste, ami már csaknem teljesen cserben hagyta, Big Angel a saját apja szellemét pillantotta meg az ágy végében ücsörögni.

Az öregember Pall Mallt szívott éppen. – Túl nehéz terheket cipelsz – mondta az apja. – Ideje felébredni és továbblépni.

Angolul beszélt. Az akcentusa valahogy meglágyult, de még mindig furcsán ejtette a szavakat.

– Es mierda.

Az öregember ekkor kavargó füstté változott, a füstöt pedig elnyelte a plafon. – Ügyelj a kiejtésre – szólt utána Big Angel.

Nagyokat pislogott. Ő volt a család bioórája. Ha ő elaludt, mind elaludtak. Délig is képesek voltak aludni. A fia akár délután háromig. Big Angel túl gyenge volt, hogy feltápászkodjon, vagy kiabálni kezdjen. Megbökte a felesége lapockáját, míg az fel nem eszmélt, és a válla fölött hátra nem pillantott rá. Felült.

– Elkésünk, Flaca – mondta Big Angel.

– Ne! – kiáltott fel az asszony. – Ay Dios.

– Sí – ellenkezett Big Angel, és furcsa elégtételt érzett, amiért most ő dorgálja meg a feleségét.

Kimászott az ágyból, és megkongatta a vészharangot. A lányuk, Minnie, a nappaliban aludt a kanapén. Előző este érkezett. A felesége kiabált, mire a lánya nekiment a dohányzóasztalnak. – Anya! – sopánkodott. – Anya!

Erősen megdörzsölte a szemét.

A felesége szó nélkül tért vissza a szobába, kiemelte az ágyból, aztán kivitte a fürdőszobába, hogy megmossa a fogát. Megfésülte a drótszerű, égnek meredő haját. Ülve kellett pisilnie. Mindketten félrenéztek. Belegyömöszölték a lábát egy nadrágba, a törzsét egy fehér ingbe, majd az ágy szélére ült.

El fogok késni a Mama temetéséről, mondta a mindenségnek. – Sosem sírok – jelentette be fénylő szemmel.

De nem törődtek vele.

– A Papa mindig mindenre odafigyel – mondta a lánya.

– Es tremendo – felelte az anyja.

Nem létezett olyan kezelés, amely felgyorsította volna a világot, vagy Big Angel megrogyott testét. A családjáét? Miért is lenne ez a nap más, mint a többi? Káosz. Ebben a házban mindenki úgy kergetőzött, mint a ketrecbe zárt galambok. Heves szárnycsapkodások eredménytelenül. Idő, idő, idő. Mint rácsok az ajtón.

Big Angel sosem késett. Ez idáig. Egész életében küzdött a család mexikói időfelfogása ellen. Megőrjítette. Ha a vacsorát hatra ígérték, biztos lehetett benne, hogy nem kezdődik el este kilencig. És úgy léptek be kilenckor az étkezőbe, mintha az a világ legtermészetesebb dolga volna, mintha még korán is érkeznének. Vagy ami rosszabb, nem értették, mégis mi gondja van ezzel. Akkor mondhatod magad vérbeli mexikóinak, ha az ebéd nem kezdődik el hamarabb este tíznél.

Qué cabrón. A reggel úgy folyt tovább, mint ahogy a barna iszap hömpölyög. Óvatosan. A hangzavar mégis ezüstösen visszhangzott a fülében. Zavarta a zaj. A csontjai mélyre fúródtak a testében, fehéren és forrón, mint a villámcsapás.

– Kérlek – rebegte.

– Papa – mondta a lánya –, tűrd be az inged!

Az ing lazán borult a hátára, állandóan kibuggyant a nadrágból. De nem érte el, hogy visszagyömöszölje. Csak ült ott az ágyon, csodára várva.

– Nem működik a karom – mondta. – Már nem. Majd te megcsinálod.

A lánya éppen a fürdőszobába igyekezett bejutni, hogy belakkozza a haját. Az anyja mindent széjjelhagyott odabent: fésűk, övek, kenceficék hevertek mindenütt. A hajkefék úgy tornyosultak a fürdőszobaszekrényen, mint megadón lehulló levelek egy műanyag fáról. Minnie-nek máris elege volt az egész temetésből. Már majdnem negyvenéves volt, a szülei mégis úgy kezelték, mintha még mindig tizenhat volna.

– Igenis, Papa – mondta.

Jól érezte, hogy volt némi él a hangjában? Tényleg ironizálni mert? Big Angel az órára pillantott. Az ellenségére.

Anya, nem kellett volna meghalnod. Még nem. Így is elég nehéz nekünk, tudod. De az anyja nem válaszolt. Ez is rá vall, gondolta. Csendes terror. Sose bocsátotta meg neki, amit a múltban tett, vagyis amiről úgy gyanította, hogy Big Angel tette. A szerepét a tűzben. És a halált. Amiről soha senkinek nem beszélt.

Igen, megtettem, gondolta. Hallottam, ahogy megroppant a koponyája. Elfordult, hogy senki se vehesse észre a bűntudatos ábrázatát. Tudom, mit tettem. És örülök, hogy megtettem.

Állandóan egy koporsókkal teli forgalmi dugó képe lebegett a szeme előtt. Most komolyan? Ez egyáltalán nem vicces, Uram. Majd megmutatja nekik! A saját temetésére legalább ő ér oda legkorábban.

– Vámonos! – kiabálta.

Egykor még a falak is beleremegtek, ha Big Angel elordította magát.

A hálószobában, a tükör fölött egész kis tárlat volt látható a felmenőiről. A nagyapjáról, Don Segundóról egy óriási sombreróban a mexikói forradalom idejéből. Féltem tőled. Mellette egy megbarnult kép a nagyanyjáról. Segundo jobb oldalán pedig Big Angel édesanyja és édesapja csüngött. Az apjának, Antoniónak azt rebegte: gyászollak. Az anyjának, Américának pedig azt, hogy: eltemetlek.

A lánya feladta a próbálkozást, hogy átverekedje magát az anyján, úgyhogy inkább lehajolt Big Angel ingaljához, hogy segítsen beletűrni a nadrágjába.

– Ne érj hozzá a nalgasomhoz – mondta neki.

– Jó-jó – felelte. – Nem szívesen fogdosom az apám löttyedt hátsóját.

Mímeltek egy kis nevetést, aztán Minnie visszament a fürdőszobába.

A felesége a kezével a haját babrálva lépett be, az alsóruhájának pántja a vállára hullott. Imádta a felesége kulcscsontját és a melltartójának azt a széles pántját. Elbűvölte a bőrének barnasága, a válla, amely kissé meghajlott a súlyos melleitől. Imádta, ahogy a pánt belevágott a húsába; fájdalmasnak tűnt, mégis sokat csókolgatta és nyalogatta, amikor még szeretkeztek. A nadrágja puha volt ugyan, de attól még figyelt. A ruha szinte tündökölt, ahogy iparkodott, a feneke ugrándozott minden egyes lépésnél.

Ragaszkodott hozzá, hogy az alsóruhát „mi petticoat”-nak nevezze. Big Angel mindig is utána akart ennek nézni, mert biztos volt abban, hogy az valami egészen mást jelent, de aztán rájött, hogy amúgy se akarná kijavítani a feleségét. Amikor a föld alatt lesz, majd felidézi ezeket a sajátos kifejezéseket. És a hangokat: a zoknijának azt a jellegzetes shhs-shhs-shhs susogását, amikor a gardróbba sietett, hogy mindent elpusztítson odabent, ahogy a fürdőszobából is úgy jött ki mindig, mintha valami természeti katasztrófa történt volna. Még azt a riadt, hörgő-röfögő hangot is szerette. Beszívott egy kis levegőt, és így csinált: khhkk. Khhk.

– Nézd, mennyi az idő, Flaco – mondta tellegetve, amint kilépett a gardróbból. – Nézd, mennyi az idő.

– Mit nézzek? – kérdezett vissza Big Angel. – Nem ezt magyaráztam?

– Igazad van, Flaco. Mindig igazad van. Ay Dios.

– Mindenki rám vár!

Perla aprót horkantott, és visszasusogott a gardróbba.

Big Angel még mindig az ágy szélén ült, a talpa alig érte a földet. Valaki majdcsak ráadja a cipőjét. Őrjítő.

A kölykök meg kutyák odakint ördögi zajt csaptak, de a család már valahogy immunissá vált a hangzavarra, pontosan úgy, ahogy a folyvást múló időre.

Big Angel de La Cruz olyan híresen pontos ember volt, hogy az amerikaiak gyakran becézték „a német”-nek. Nagyon vicces, gondolta magában. Mintha egy mexikói, csak azért, mert mexikói, már nem is lehetne pontos. Küldetésének tartotta, hogy nevelje őket.

Mielőtt megbetegedett, mindennap, még a munkaidő kezdete előtt beért az irodába. Minden egyes értekezleten már az asztalnál ülve várt a többiekre. Old Spice-felhő lengte körül. Nemritkán még műanyag poharas kávéval is készült nekik. Na, nem azért, mintha annyira tisztelte volna őket. Inkább azt akarta kifejezni vele, hogy mindannyian elmehetnek a pokolba.

Ahogy Ric Flair, alias Nature Boy, a pankrátor is mondta a tévés közvetítéseken. „Ahhoz, hogy férfi légy, le kell győznöd a Férfit!” Ő is igyekezett megértetni a gyerekeivel, hogy mexikóinak lenni nem azt jelenti, hogy bizonyos dolgokra képtelenek volnának. Arra kell koncentrálniuk, mit tudnak kihozni belőle. A gyerekek mindig vihogtak az életbölcsességein. Ők valahogy nem érezték a súlyát, úgy képzelték el az egészet, mint egy El Mariachi-filmet Cheech Marinnal.

Nem a munkája érdekelte – az volt fontos a számára, hogy van munkája. A saját, színes Talavera-kávésbögréjét vitte be dolgozni. Két szót festettek rá: EL JEFE. Az összes kollégája értette az üzenetet. A babzabáló volt ott a főnök. De amit nem tudtak, hogy a „jefe” szónak a szlengben „apa” jelentése is volt, és ha valami, akkor Big Angel bizony apa volt, az egész klán pátriárkája. Ő volt a Mindenek Atyja, a mexikói Odin.

Végtére is (bi de guey), a de La Cruz família már az előtt is itt volt, hogy a sápadt kis pondrók nagyszülei egyáltalán megszülettek volna.

A főnökei nem tudhatták, hogy ő is egyike volt azon pátriárkák leszármazottjainak, akik egyszer már letelepedtek a határnak ezen oldalán. A nagyapja, Don Segundo a mexikói forradalom után jött Kaliforniába, Sonoránál jött át a határon, a híres csődörön, akit El Tuertónak hívtak, mert egy golyó elvitte a fél szemét. Azon vitte a sebesült feleségét Yumába, hogy gringó seborvosok segítsenek rajta. Ott egy tűzforró vályogépületben húzták meg magukat, amely olyan közel volt a hírhedt yumai börtönhöz, hogy az ember érezhette a szagát, és hallhatta a jajveszékeléseket a rácsok mögül. Segundo aztán ellopott egy furgont, és Kaliforniába ment, hogy amerikai katonának sorozzák be az első világháborúba. Huerta rezsimje alatt megtanulta, hogyan kell ölni, és elég jó is volt benne. És a németeket is eléggé utálta ahhoz, hogy annyit öljön meg belőlük, amennyit csak tud, hiszen egy bajor, csúcsos sisakú haditanácsostól tanulták meg Porfirio Díaz csapatai, hogy léghűtéses gépfegyverrel irtsák a Yaqui őslakosokat.

Az apja vagy százszor elmesélte neki a történetet.

Amikor az Egyesült Államok hadserege megtagadta tőle a felvételt, Los Angelesben maradt. Big Angel apja, Antonio akkor ötéves volt.

Nem úszhatott nyilvános fürdőkben kelet L. A.-ben, mert túl barna volt a bőre. De megtanult angolul, és megtanulta szeretni a baseballt is. A de La Cruz família újra mexikói lett, amikor az 1932-es deportálások során kétmillió meszticcel együtt visszatoloncolták őket a határon. Az Egyesült Államok addigra már ráunhatott a kínai kulik levadászására és deportálására.

Mennyi? Az? Idő? Mikor indulunk? Perla felöltözött már?

A tenyerébe temette az arcát. A család története, az egész világ, a naprendszer és a galaxis, minden ott keringett a fejében valami furcsa némaságban, és érezte, ahogy a vére végigfolyik a testén, és az óra, az óra ketyeg a létezése fölött.

– Mehetnénk már? – kérdezte. De csak a saját hangja visszhangzott. – Készen vagytok? Hall engem valaki? – kiáltotta.

De nem figyelt rá senki sem.

Indulás, Papa

– Jól nézek ki? – kérdezte Perlát.

– Nagyon jól – felelte.

– Régen jobban néztem ki.

– Mindig is jóképű voltál.

– Kösd meg a nyakkendőmet!

– Ne fickándozz!

Tudta, hogy a testvérei beszélnek róla a háta mögött, hát persze hogy beszéltek. Big Angel gringó akar lenni, biztos ezt mondogatták odaát minden egyes családi eseményen. Tudta anélkül is, hogy bárki elárulta volna neki. Azt hiszi, jobb nálunk.

– Jobb vagyok nálatok.

– Mit mondasz? – kérdezett vissza Perla.

Big Angel csak legyintett.

Meg akarta mutatni az amerikaiaknak. Az ő családja szívesen figyel és tanul, ha akar.

Az Invicta Dragon Lupah karórára pillantott a csuklóján, a kristályüvege még mindig csillogott, olyan volt, akár egy pilótaóra. Ez emlékeztette a főnökeit, hogy Big Angel mindig időben van – az amerikai időben. Minnie rendelte neki valamelyik éjszakai teleshopos műsorból. Mind hajlamosak voltak az álmatlanságra.

A karóra most úgy lifegett rajta, mint egy nyakörv, ami túl nagy a kutyára. Nézte Minnie-t, ahogy lakkot fúj arra a hatalmas, fekete hajára; a lánya rámosolygott a tükörben.

Az én gyönyörű lányom. Az én vérem. Nem tetszenek nekem a pasasok, akikkel randizik. Nem méltók hozzá.

Rákacsintott. Csak Big Angel tudott kacsintva bölcsességet sugározni magából. Megkocogtatta a Lupah-ját.

Nemcsak a pontosságáról volt híres, ő volt a gáz- és energiaszolgáltató vállalat számítástechnikai divíziójának feje is. Büszke volt rá, hogy a cég annyira híres, hogy még egy rockbandát is elneveztek róla a hatvanas években: Pacific Gas and Electric. Abban persze biztos volt, hogy ő jobban énekel, mint azok a suhancok. Persze nem rockzenét, ami, mint mindenki tudja, nem is igazi zene. Homokosok bársonygatyában és blúzban. Kivéve persze Tom Jonest. Ese sí era todo un hombre.

Az íróasztalánál nyomon követhette az összes San Diegó-i energiafogyasztását, rendszerbe foglalta és ellenőrizhette a többi munkavállaló és középvezető munkáját. Big Angel például azt is pontosan tudta, hogy a környéken ki mikor kapcsolja be a sütőt. A gazdag szemétládák La Jollán vagy Del Marnál kevesebb gázt használtak, mint a déli csőcselék vagy a Barrio Logan negyedben. Vagy az ő környékén, a határnál: Lomas Doradasban. A gáz- és energiaszolgáltató adatai szerint Perla körülbelül tizenkét órát töltött főzéssel mindennap. És nemrégiben fedezte fel a Kentucky Fried Chickent, ami még vissza is vetette a lelkesedését.

A számítógépek hidegen hagyták Big Angelt. Nem is szerette a számítógépeket. A mexikóiak azt csinálják, amire ezek a nyavalyás amerikánók nem képesek. Mint az apja, aki Ray Conniffot játszott zongorán, és elszedte tőlük a nejeiket.

– Tudtam a titkaikat – mondta.

– Muy bien! – kiabálta a felesége.

Az igazi emberek főznek. Mindennap megnézhette a fogyasztási adatokat. Utcáról utcára, ha ideje engedte. Körvonalazódott a fejében egy elmélet: a gazdagok inkább rendelnek, vagy hideget esznek, esetleg elmennek egy menő étterembe, ami majdnem annyiba kerül, mintha minden hónapban vennének egy új kanapét. A mexikóiak szeretik a meleg ételt, a házi kosztot és a mennyiséget. Azt viszont be kellett ismernie, hogy a családja nemrégiben a palacsinta rajongójává vált. Az apjától örökölhették, aki pancake helyett „hotcakes”-nek hívta a palacsintát, spanyolul meg: los jo-kekis, los pankekisnek. A legenda szerint a palacsinta volt az első amerikai étel, amit az apja evett. Aztán meg a chop suey.

Big Angel legtöbb kollégája úgy vélte, a mexikóiak többnyire seprűt támasztanak, budit suvickolnak, esetleg keménykalapban dolgoznak a földeken. És Big Angelnek volt is már része mindben. De egy mexikói, aki központi számítástechnikai menedzserként keresi a kenyerét, valami olyasféle ellentmondásnak hatott (a helyzet szinte megkövetelte), hogy a dolog évek múltán is állandó beszédtéma maradt az alkalmazottak között.

Big Angel mindezzel tisztában volt. Nem használta ki a pozitív diszkrimináció adta lehetőségeket. Nem volt szüksége segítségre. A családja sosem fogadott el segélyt, életében nem látott még olyan konzerves ételadományokat, vagy kajajegyet. Nem volt ő holmi paraszt, aki remegve nyújtja a szalmakalapját, hajbókolva a földesúr előtt. Ő volt Emiliano Zapata, a forradalmár. Nem fog letérdelni. Meg akarta mutatni a régen halott apjának, hogy érdemes rá, hogy a fia legyen. A névtábláján is HOLA! állt HELLO! helyett.

Hevesen megrázta a fejét. Megdörzsölte az arcát. Elbóbiskolt volna? Chingado!

– Mozogjatok! – mondta. – Mindenki!

– Igenis, Apuci!

– Azonnal!

Kint a garázsban, ami a szobája volt, Lalo de La Cruz tizedes a svájcisapkáját húzta éppen a fejére. Akkor költözött vissza, amikor a pátriárka megbetegedett.

A kedvenc fia vagyok, ezt mondogatta magának. A műanyag trófeára pillantott, amit tőle kapott ajándékba. A #1 FIAM, LALO!, ez állt rajta. Állandóan ezt nézegette. Kicsit lejjebb húzta a sapkát, szinte rálógott az egyik szemére. Hátulról egy Bruce Lee-poszter meredt rá. Meg egy matrica, az ágya fölött, amit rehabon kapott: EGYSZERRE CSAK EGY LÉPÉS.

A korábbi szponzora csináltatott neki egy égetett fatáblát a következő szöveggel: A BÉKESSÉG IMÁJÁNAK RÖVID VÁLTOZATA: BASSZA MEG!

Voltak dolgai. Viselt dolgok. De dolgozott rajta. Az apja mindig azt mondogatta, ez nem a West Side Story, fiacskám. Fogalma sem volt, mi az a West Side Story, de a lényeget értette: jó útra tért, vagy legalábbis nagyon igyekezett.

A felnyírt frizurája azt sugallta, hogy még mindig a seregben szolgál. Pedig sok-sok éve leszerelt már. Letűrte a zubbonya ujját. Szépen, katonásan. A De La Cruz família biztonsági főnökévé avanzsálódott.

Az ilyen napok megkövetelték az egyenruha viselését. A Mama mindig gondoskodott róla, hogy élére legyen vasalva a zubbony, a nadrág, az ing, tisztán tartotta a cipőket, a kalapokat. A fekete cipője úgy fénylett, mint valami sötét tükör. A színes szalagok és medálok kavalkádja rendezetten egymás mellett, egy hely maradt ki köztük, a Bíbor Szív érdemérem, amit az apjának ajándékozott. Még mindig sántított kicsit, de már nem volt vészes. Voltak csodagyógyszerei. Nem is gondolt a fájdalomra, ha bevette valamelyiket. Egy kínai sárkánymotívumot tetováltatott a hegre. A sárkány farka körbeért a bokáján, amely még mindig meg-megroppant minden egyes lépte közben. Sosem beszélt róla.

Nem számít. Minden tesónak vannak titkai. Kár, hogy a régi motorosoknak nincsenek. Vagy talán mégis? Neki is voltak már gyerekei: Gio és Mayra. Ő sem tervezte, hogy minden részletbe beavatja majd őket.

Lalo tisztában volt vele, hogy a tekintete sok mindent elárult róla. Olyan sötét volt a szeme, mint az apjáé. Olyan volt, mint egy férfié, aki elveszítette a szeretőjét, vagy valakié, aki próbál kikecmeregni valamiből, amiből képtelen, és belefáradt abba, hogy azt játssza, az élet olyan, mint egy napos július negyediki piknik.

A dédnagyapja is katona volt. Antonio papa meg egy kemény zsaru. Na és América nagyi… ő egy jelenség volt. Úgy tudott negédes lenni, hogy közben szétrúgta mindenki seggét. Rosszabb volt, mint Abuelo Antonio. Sajnálta, hogy eltemetik, tényleg nagyon sajnálta. Azt pedig el sem tudta képzelni, milyen érzés lesz majd eltemetni a Papát.

Papa. Lalo tizedesnek fogalma sem volt az apja életéről, azt leszámítva, hogy együtt gondoskodtak a családról a Mamával. Élet – volt egyáltalán a Papának élete? Ez lehetett az ő magánháborúja: apának lenni. Lalo ezt jól tudta. Felnevetett. Tényleg valóságos küzdelem lehetett vele meg a testvéreivel. És persze a Mamával.

Mama, a törvényhozó, aki a papucsával fegyelmezett. La chancla. Minden vato rettegett a chanclától. Milliónyi bogárszemű, dühös mexikói anya hozza a frászt a gyerekeire a mai napig, egyik kezében a gyerek karját tartva, a másikkal a seggét csapkodva, aztán köröznek a szobában, mert a szegény kölyök szabadulna, de nem tudja kiverekedni magát a szorításából. A Mama sem csinálta ezt másképp, tisztelte a hagyományokat. Minden szó után egy-egy segges: Usted-va-a-aprender-quién-es-la-jefaaquí! És ha a szegény, szerencsétlen kiszabadult, a Mama mint egy irányított rakétát vágja a fejéhez a papucsot, a chanclát.

– Rosszabb, mint egy kiképző – mondta a tükörképének.

Odakint töpörödöttek ostromolták az udvart és a házat. Civakodtak, visítoztak, és egy leeresztett focilabdát rugdostak maguk előtt. A lányok éppolyan hangosak voltak, mint a kövér kisfiúk. Egy baromfiudvar volt az egész, de a Papa szerette, ha minden unokája, unokahúga és az összes szomszéd kölyök meg utcai árva náluk tömi a hasát, és az ő kertjükben randalírozik. A szűnni nem akaró nyivákolásuk közepette meghallotta az apja hangját, amint a nevét kiáltja:

– Lalo!

– Megyek, Papa! – kiabálta vissza.

– Siess, mijo!

– Már megyek!

Lalónak úgy tűnt, mintha mindenki folyton ordítozna, mintha mindenki süket lenne, vagy nem értenék az angolt. Nos, a Mamáról az ellenkezőjét nem lehetett biztosan tudni. De valószínűleg többet megértett, mint amennyit bevallott.

– Lalo!

– Jövök! – A tizedes szalutált egyet Big Angel tábornok irányába. Újra belenézett a tükörbe, még egyszer letűrte a zubbonya szélét, próbálta elrejteni a nagyon is civil pocakját. Volt egy kis, ezüst 22-ese, amit a bokájára erősített, mintha narkó volna. Csak a biztonság kedvéért. – Jobb lesz, ha megyek – mondta magának, majd kilépett a garázsból, és az éppen cigarettázó húgába botlott. – Minnie! – szólította meg. – Ezt nézd! – Pózolni kezdett. – Levágattam a hajam.

– Borzasztó elegáns – mondta. – Nagy seggű!

– Ki beszél?

– Hé! – csattant fel a húga, és a muskátlikra hamuzott. – Engem legalább még sosem csuktak le.

– Tényleg? Nos, te vagy az egyetlen.

Meggyújtott egy újabb cigarettát, beleszívott, a végére bámult, majd elegánsan lepöccintett némi hamut a gyűrűsujjával, és a bátyjára sandított. – Tudod, mi van? A legtöbb ember egész életében megússza börtön nélkül.

– Te meg melyik bolygóról jöttél?

Minnie belefújta a füstöt az arcába.

– Túl sokat dohányzol – mondta Lalo.

– Megszólalt a junkie.

– Mi van? – kérdezett vissza. – Ha nem fogod be azt a lepcses szádat, megnézheted magad.

Minnie gúnyos mosolyt villantott.

– Utálom, amikor így nézel rám, Egérke – mondta Lalo.

– Igen, tudom.

– Jól vagyok, oké?

– Oké. – Füstkarikákat formázott az égbe.

– Nézd! Tiszta vagyok. Eskü.

– Biztos?

– Nincs gond. Néha egy kis kutyaharapást szőrével, de ennyi. Megvan az oka – magyarázta, majd megpaskolta a combját. De ez már nem hatotta meg Minnie-t.

Eltartotta magától a cigarettáját, és bólintott. – Ja, ki nem? Amúgy meg múlt héten lenyúltad a kocsimat.

– Legalább nem vagyok Braulio – terelt Lalo.

– Nem beszélünk Braulióról.

– Tudom, tudom. – De Lalo azt is tudta, hogy ahhoz, hogy megváltoztassa a beszélgetés irányát, csak annyit kell tennie, hogy megemlíti a halott testvérét.

Aztán csak álltak ott, túl a sértéseken és a vádakon. Nem volt már mit mondaniuk. A lábfejüket bámulták.

– Mennünk kéne! – szólalt meg végül Lalo.

– Papa… – felelte Minnie.

– Ja. Csacsi öreg Papa. Kellünk neki.

– Itt is vagyunk.

– Ja, bassza meg.

Bementek a házba.

– Sosem voltam beteg. Sosem késtem. Nem vettem ki szabadságot se.

– Igen, Flaco – mondta a felesége, és megpaskolta a vállát.

– De minek.

– Nem tudom.

– Nem kérdeztem, Flaca. Csak mondtam.

– Jól van.

– Vagy talán magamat kérdeztem.

– Eres muy filosófico – felelte.

Minnie még a fürdőszobában volt, felváltva tupírozott és lakkozott. Miért ivott annyit tegnap éjjel? Zsibongott a feje. Big Angel tudta. Látta a szemén.

– Nem érdekel a munkám – folytatta Big Angel. – Baromság az egész, Flaca. Azt szeretném, ha elmehetnénk a Grand Canyonhoz.

– Milyen jó lenne.

Perla a csípőszorítója szárával bajlódott. Big Angel figyelte. Hord még valaki ilyesmit? Csippenti még valaki a csípőszorítóját a harisnyájához, ahogy Perla? Arról fantáziált, hogy megemelkedik a szoknya, és ő benyúl a harisnya alá, hogy megérintse a gödrös combját.

Fiatalkorában gyakran térdepelt idősebb nők lába előtt, akik ülve húzogatták magukra a harisnyát. Szétnyitották a lábukat. „Ne érj hozzá! Csak nézd!” Ez volt az ajándékuk számára. A hintőpor meleg illata, a titkok. Ő pedig odapillanthatott a hullámos, fehér latex alatt rejtőző halmokra a combok között. Az ügyes ujjait azért becsúsztatta a nylon alá. „Csak nézd”, adták ki a parancsot, és abból kovácsoltak erőt maguknak, ahogy szemlesütve elpirul.

Senki nem csinált már neki ilyesmit, csak az ő Flacája.

– Tetszenek a lábaid – mondta.

Perla csak bámult rá. – Nincs most erre időnk – zsémbelt.

– Ki mondja?

– Pont te.

Nem mintha egyébként képes lenne rá. – Jól van. Ideje menni – válaszolta. – De attól még szeretlek nézni. Tetszik a combod.

– Sí, mi amor.

– Finom.

– Travieso – felelte, ami egy kedves mexikói kifejezés a rosszfiúra. Megemelte a szoknyáját, és megmutatta magát neki.

– A kaptár tele van mézecskével – nyögte Big Angel.

– Cochino! – mondta Perla, de nem engedte el a szoknyát.

– Anyu! – sikított Minnie a fürdőszobából. – Hagyjátok abba!

Az anyja és az apja egymásra mosolygott.

– Szerinted te hogy készültél? – vetette oda Big Angel.

– Ez már túl sok, köszi – felelte, és kiviharzott a fürdőből meg a szobából, az ujját a fülébe dugva, és azt kántálva: la-la-la-la-la!

A szülei felnevettek. Big Angel intett a feleségének, hogy iparkodjon. Hirtelen kifogyott a szavakból. Pont ő, aki úgy tanult meg angolul, hogy szavakat magolt be a szótárból. Az apjával versenyeztek, hogy ki tanulja meg a legtöbb új, angol szót. Az apjával, aki egykoron a férfiasság mintapéldánya volt, később pedig csak egy apró, ősz hajú, vizenyős szemű öregember, elragadó és tekintélyt parancsoló volt még akkor is, de már elhalványult a fénye. Egy ideig Big Angel hálószobájában húzta meg magát… Az apja, a leköszönő pátriárka, akit ő követett, de valahogy senki sem érezte a dolog jelentőségét. Senki elképzelni sem tudta, mit jelent ez.

Ahogy azt se gondolta volna senki, hogy a nyelv ennyire meg tud változtatni egy családot. A saját gyerekei nem akartak spanyolul tanulni, pedig ő mindent megtett annak idején, hogy megtanulhasson angolul. Két felnőtt férfi ült a konyhaasztalnál, cigarettákkal, kávéval, kölcsönszótárakkal. Új szavakra vadásztak a lehető legkülönbözőbb témákban. „Aardvark”, „bramble”, „challenge”, „defiance”. Ha az egyikük bedobta mondjuk az „incompatible” szót, a másiknak három percen belül meg kellett magyaráznia, mit jelent. Öt pontot ért egy szó. Az állást kartotéklapokon rögzítették. Hónap végén összesítették a pontokat, a tét pedig egy karton Pall Mall volt. Ha a kihívó akcentusa túl erőteljes volt, vagy nem lehetett jól megérteni a körülírandó szót, akkor az illető elveszített három pontot. Az igékkel, a főnevekkel is így ment tovább, míg a keservesen megtanult szavakból híd nem épült Kaliforniába.

Azután olcsó kiadású nyelvkönyvek, majd a gyakorlati tudást megalapozó italbolti látogatások következtek. A kedvenc gringó szava, amelyet nagy ritkán ő is használt odahaza, a „By golly” volt, az „Oh my God”, az „istenem” pikírt megfelelője. A James Bond-könyvekből megtanulta, hogy a szívtipró macsókat „swordsman”-nek, azaz vívónak is nevezik. Egy John Whitlatch-kalandregényből pedig, hogy aki prostit vesz el, azt „easy rider”-nek. Az amerikaiak a hatvanas években gyakran használták az „easy ice” kifejezést, ha a pultos több jeget tett a pohárba, mint italt. Big Angel egész szótárat tartott a fejében amerikai varázsigékből és ráolvasásokból. „Hard-on”, mint merevedés. „Johnny Law”, mint szemét zsaru. Megértette a „What can I do for you?” gunyorosságát is.

Miért gondolt a munkájára? Miért mélázott el a múlton? Vége volt. Mindennek vége volt már. Soha többé nem fog munkába állni. „Ez a pillanat”, mondogatta mindig az apja, „éppen most múlt el. Amint észreveszed, már el is tűnt. Ugye, milyen kár, fiam? Ennek a pillanatnak örökre vége van.”

(Muy filosófico.)

Minnie a sötét nappaliban álldogált, és hallgatta, ahogy Lalo a gyerekeket üldözi az udvaron. Anya és Apa olyan mocskosak tudnak lenni. Persze megnevettette a párbeszéd, de azonnal el is borzadt tőle, mert olyan undorítónak találta. Kaptár. Mézecske. Milyen béna. Mégis megvolt a romantikája. Az apja öregkorára mintha Prince-szé változott volna. Megdörzsölte a szemét, ügyelve rá, hogy ne maszatolja el a sminkjét. Neki senki nem mondott ilyen szexi dolgokat. Senki nem dicsérte többé semelyik testrészét.

Ha az embernek három fia van, már ne is várjon ilyesmit.

Kikiabált a gyerekeknek: – Csendesebben vigadjatok!

Borzasztó másnaposság gyötörte. Ez a sok halál. Ez a rengeteg felelősség. Mind rajta. A hátán cipelte az egész hétvégét. Lalo? Haszontalan. Anyuci? Túl gyenge. A barátai átjöttek hozzá tegnap este, hogy felvidítsák kicsit. Mind azt mondogatták: „Mija, ez a hétvége szívás!” Fireball meg micheladas koktélokat csináltak, és életében nem nevetett még ennyit. Homályosan emlékezett rá, hogy sms-t írt a nagybátyjának, Little Angelnek.

Miért csinálta ezt? Nem értette a dolgot. Megdörzsölte a homlokát. Vajon mennyire égette le magát előtte? Elővette a telefonját, hogy visszaolvassa az üzeneteket.

Hajnali kettőkor ezt írta neki: „OMG, Tío, úgy benyomtam, mint az állat!”

Azt hitte, már biztosan alszik, de visszaírt: „Én is”, szólt az üzenet. „A temetések már csak ilyenek.”

Hát ide jutott tegnap éjjel. Csak remélni merte, hogy nem vezetett részegen. Az egyik srác hozhatta haza a melóból. Úgy érezte, szép lassan minden kicsúszik a kezéből.

A legcsipkésebb lila bugyiját vette fel, hátha meglátogatja az embere. Az a lila csipkés bugyi tulajdonképpen maga volt a fohászkodás.

Big Angel és Perla csak bámulták egymást, annyi mindent ki kellett volna mondani, de Minnie hirtelen újra megjelent a szobában, a térdére zuhant, és az apjára erőltette a cipőjét. Big Angel megpaskolta a feje búbját. A cipő szoros volt. Szorította, a rohadt életbe. Elnézést, Uram, rebegte magában, amiért csúnyán beszélt.

– Óvatosan, Minnie! – mondta. – Braulio tudná, hogyan kell csinálni – élcelődött.

Braulio. A bátyja. Halott, a sírját csaknem tíz éve látogatják a temetőben. A fiú, aki mióta meghalt, családi szentté dagasztotta magát. Szegény Papa. A két nagy fia a két legnagyobb tévedése. Senki még csak meg se említhette őket. És itt van Lalo, aki folyton bolondot csinál magából. Ő maradt a jó fiú, mert ő maradt az egyetlen fiú. Basszus, hogy hasogatott a feje!

Ekkor De La Cruz tizedes lépett a szobába. – Még nem vagytok készen? Papa, mire vártok, tapsra?

Lalo a kölyköket rendezgette a házban. A mini felderítőosztagokat. Eligazítást tartott: – Kukacok! Figyelem! – Felsorakoztak, és vigyázzban állva várták a parancsot. – A Papa személyesen már úton van! Ismétlem, a Papa személyesen már úton van. Vége!

– Vettem! – sírt fel egy pufi a konyhában.

– Vegyétek fel az alakzatot!

Szétszéledtek, és ellenőrzőpontokat alakítottak ki a házban. Lalo bácsi a #1 bébiszitter.

Egy kislány a nappaliból kiabálta: – Ez tiszta!

– A lövészek lokalizálva, figyeld a hatost és a kilencest!

– Vettem!

Big Angel hirtelen megjelent közöttük a kerekesszékében, és lehajtotta a fejét. – Jesszus, Lalo – motyogta, és a Bíbor Szív érmet tapogatta a mellkasán.

– Csak játszunk, Papa.

– Ez nem vicces, mijo.

– Mindenben van valami vicces, Papa – válaszolta Lalo. – Gyertek, kukacok, áthaladunk! – kiáltotta.

Minnie és Perla követték Lalót, táskákat cipeltek, és az összehajtott, gurulós járókeretet. Ki az ajtón, le a sárgás füvű udvaron. Betuszkolták Big Angelt a kisbuszba. Nem hagyták már a Mindenek Atyját vezetni – nem érte el a pedálokat a lábával. Középen ült, ide-oda ringatózott, mintha ez a mozgás átlendíthetné őket a forgalmon. A tehetetlen akarat majd átnyomakszik a dagályon, és a messzi partra visz.

Big Angel legjobb barátja, Dave mondta egyszer: – Képzelj el egy tavacskát, egy tó közepét, ahonnan messzinek tűnik a part. Ha valamit beledobsz a közepén, a fodrozódás tökéletes körökben éri el a partot.

– Dave – felelt neki –, mi a fenéről beszélsz?

– Az életről, pendejo. A hullámok egyre gyengülnek, míg elérik a partot. Aztán abbamarad a fodrozódás, a víz olyan lesz, mint amilyen azelőtt volt, vagy legalábbis úgy tűnik. Pedig az a hullám megváltoztatta a dolgokat, de te csak állsz ott a közepén, és azon gondolkodsz, tettél-e valamit egyáltalán. – Big Angel csak a fejét rázta. Átkozott Dave.

– Dale gas, pues! – mondta.

– Rajta vagyunk, Papa.

Régebben Big Angel kiabált volna, most úgy gondolta, inkább hasonlít egy nyivákoló macskára, aki azért törleszkedik, hogy kapjon valamit a tálkájába.

Aprócska amerikai zászló suhogott a szélben az antennára erősítve. Lalo vezetett, Perla az anyósülésen jajveszékelt: az Ay Diost, a Dios míót és a por Diost váltogatta. A jóisten biztosan elfáradt már a sűrű emlegetésben. De az is lehet, hogy az, hogy látványosan nem avatkozik közbe az érdekükben, inkább arra bizonyíték, hogy süket.

Vagy, ahogyan Perla gondolta, egyszerűen nem beszél spanyolul. Erre azonnal keresztet is vetett, hogy megbánást tanúsítson. – Diosito lindo – mondta. Jobb az Istennek bókolni, szereti hallani, milyen jóképű.

Minnie a harmadik sorban ült, hátulról nyomkodta Big Angel vállát. A kerekesszék hátul összecsukva minden egyes kényszerű fékezésnél nekiütközött valaminek. A forgalom nem haladt.

Big Angel belebokszolt az ülésbe. – Pont ma – puffogott.

Két dolgot akart igazán megtanítani a gyerekeinek: az egyik, hogy sose késsenek, a másik pedig, hogy ne gyártsanak kifogásokat. És a helyzet most úgy állt, hogy késésben van, és éppen kifogások tucatjait pörgeti végig az agyában. A születésnapja előtti napon temeti el az édesanyját. Az utolsó születésnapja előtt, erről meg volt győződve. Összegyűjtötte a darabokra hullott családot. Olyan partit csapnak, amit soha nem felejtenek el, gondolta.

– Jó kislány vagy – mondta Minnie-nek, mintegy folytatva az előző gondolatát. Meg is paskolta a kézfejét.

Ránézett az óriási karórájára. Már hunyorognia kellett, hogy lássa. A szeme a következő. Csodás. Mindig is büszke volt rá, hogy milyen jó a szeme. Nem foglalkozott vele. Ő aztán nem lesz pápaszemes. Mindennek van határa.

– Kapcsold ki a rádiót! – csattant fel hirtelen.

– Nem megy a rádió, Papó – felelte a fia.

– Akkor kapcsold be!

Lalo így tett.

– Kapcsold le!

A kocsiban mindenki elviselte a szeszélyeit, de az átkozott forgalom figyelmen kívül hagyta a parancsait. A felüljárón egy pasas állt, a kezében egy ÉPÍTSÉTEK MEG A FALAT táblával, amellyel dél felé nézett.

– Az anyám – szólalt meg Big Angel – többet várna tőlem.

Annyi mindent kellett bizonyítania. Annyiszor okozott neki csalódást. Nem tudta elviselni, hogy az anyja kételkedett benne, alkalmatlannak tartotta. Közel sem nőtt olyan nagyra, mint az apja. És persze azért sem kért soha bocsánatot, amiért elvette Perlát. „Az a señora”, csak így nevezte. Célozva rá, hogy Perla már kipróbált, elhasznált árucikk.

– Megteszed, ami tőled telik, Papa – mondta Minnie.

– Ha csak ennyi telik tőlem, öljetek meg, most azonnal.

– Ay Dios – nyögte a felesége.

Ima eső előtt

Honnan jön ez a sok autó?

Az anyja egy héttel korábban halt meg, de a születésnapi partit már jóval az előtt bejelentették. Főleg Big Angel várható élettartamához képest. Egy hét hosszú idő, ha a Lupah-val kell versenyezni közben.

Mindenfelől jöttek emberek: Bakerfieldből, L. A.-ből, Vegasból. Little Angel, a legkisebb öccse egyenesen Seattle-ből. Az emberek jegyet foglaltak. Szabadságot vettek ki. Nagypályások, főiskolai hallgatók, börtönviselt öregek, hivatásos háziasszonyok, kölykök, megkeseredett régi motorosok és gringók is, meg mindenféle távoli rokon.

Szoros lesz.

Úgy gondolta, noha nem szokványos, mégis egyszerűbb, ha elhamvasztják a Mamát. Nem volt idő egy nagy, katolikus temetésre egy nagy, katolikus templomban. És egyébként is, milyen templomot kellett volna választania? A fél családja mormon lett, néhányan UFO- vagy annunaki-hívők. Vannak evangelikálok, és olyanok is, akik semmiben sem hisznek. Lalo például feltehetően ateista. Vagy napimádó. Big Angel bátyjának legidősebb fia, César Vikingnek képzelte magát. Nem volt ideje ezekkel bíbelődni.

Úgy határozott, eltolja egy héttel az anyja temetését, így másnap egy füst alatt megtarthatják a születésnapját is. A hamvak nem kérnek enni. Nincs ok az aggodalomra.

Senki sem ellenkezett – inkább örültek, hogy mindent ő tart kézben. És így is tett. A többiek nem akarták vállalni a felelősséget, a Mama úgyis belekötött volna minden ceremóniába. Big Angel pedig megbízható volt. Egyszerűbb volt követni az utasításait, úgyhogy szó nélkül összekapcsolták a naptárukban a temetést és a születésnapi mulatságot. A legtöbben még örültek is, hogy nem kellett két külön alkalommal szabadságot kivenniük. Pénzük se lett volna kétszer rövid időn belül ideutazni. Egy hétvége alatt lezavarhatták az egészet.

Még több autó? Hová mennek ezek?

Big Angel eltakarta a szemét, mintha csak megakadályozhatná, hogy a feketeség felkússzon a csuklóján. A kezén már több fekete folt is volt. A lábát nem merte megnézni, félt attól, amit odalent látna.

A délutáni nap lyukakat égetett a felhőkbe, és sárgás fénnyel árasztotta el a várost. Mintha egy aranyfüggöny terült volna az égre, amit hűvös szellő libbent fel. Big Angel azt számolta, milyen messze van a nap, szögeket és fokokat látott az égbe vésve az izzó felhők fölött. A mennyország egy tervrajz.

Az anyja La Paz után távolodott el tőle. A testvéreit bezzeg bálványozta, még a féltestvérét, Little Angelt is, aki nem is volt az édesgyermeke. Látott benne valamit, és ezt Big Angel sosem volt képes elfogadni.

Az eget bámulta. Próbált összekaparni valami bizonyítékot arra, hogy jeleket kap onnan, fentről. Bármit. Braulio? Anya? Valaki? Az eső jó volt. Azzal tudott dolgozni. Az esőben sok az üzenet. A szivárvány meg még annál is jobb.

Amikor kicsi volt, az anyja azt tanította neki, hogy a szivárvány egy híd, amin az angyalok lesétálhatnak a mennyországból. Spanyolul úgy mondják, arcoiris. Mennyivel szebb, mint angolul, ahogy a pillangó, a kolibri vagy a százszorszép is kifejezőbb az anyanyelvén. Micsoda önelégültség lett úrrá rajta hirtelen. Sunflower: girasol, jutott eszébe.

girasol

mariposa

colibrí

margarita

De sehol sem látott szivárványt.

– Jó Anyának – szólalt meg –, hogy ő halt meg először.

– Ay, Flaco – mondta a felesége spanyolul. – Ő nem viselte volna el, hogy a fia hamarabb hal meg, mint ő.

– Ki fog meghalni, Perla? – kérdezte Big Angel. – Nem érek rá meghalni.

Ezt sokszor mondogatta. De azt is, legalább olyan gyakran, hogy készen áll a halálra.

Ezt meg is gyónta a papnak. Szinte rögtön az után, hogy dr. Nagel elmondta, a vér a vizeletében az összeomlást jelzi. Abban a pillanatban furcsa módon megnyugodott: csak bámulta az orvosát, és arra gondolt, Mercedes Joy Nagelnek hívják, bárcsak lenne egy Mercedesem. A röntgen szőlőfürtnyi halált mutatott a hasában, és két csomót a tüdejében. Csak ült ott aprón és magányosan a rendelőben, igyekezett magára ölteni egy sztoikus harcos arckifejezését, és tovább bámulta az orvost.

– Mennyi idő van hátra?

A válasz először egy vállvonás és egy gyengéd érintés.

– Nem sok. Talán pár hét.

– Kaphatok egy nyalókát? – kérdezte.

A doktornő lecsavarta az öblös üveg tetejét. A cseresznyés volt a kedvence.

Felhívta a papot, és telefonon meggyónt neki, Perlának azt mondta, egy barátjával beszélt a baseballról.

– Papa – szólalt meg a fia. – Szerintem a Mama direkt csinálta. Szándékosan. De tényleg.

– Ez rá vallana – felelte Big Angel.

– Nézd, Apa, szivárvány! – kiáltott fel a lánya.

Big Angel felnézett az égre, oda, ahová Minnie mutatott, és végre elmosolyodott. Ez szép volt, Uram.

Little Angel partra szállt.

A kisöcsi megérkezett, jelentette be magát saját magának.

Big Angel féltestvére azt gondolta, elkésett. Bármilyen öreg is volt már, mindenki (beleértve önmagát is) úgy gondolt rá, mint a kisöcsikére, mint a legfiatalabbra. A legidősebb huszonnyolc éves volt a világon, mindenki ekképpen emlékezett rá. Pedig húsz éve volt huszonnyolc éves.

Nem hagyhatta ki a mátriárka temetését. Nem szabadott elkésnie. Bár nem volt az édesanyja – és erre gyakran emlékeztették is. Ő volt a lábjegyzet a családban, a margón rekedt adalék, amivel csak akkor kellett foglalkozni, ha valamiért méltóztatott hazamenni. Egy amerikai nő fiaként, amely nő úgy került be a családi legendáriumba, mint a gringa lotyó, aki elvette tőlük a nagyszerű apát, Don Antoniót. Valamiért még így is nehezményezték, amikor meghalt. Mert sikerült neki nem sokkal Don Antonio után meghalnia, így hamarabb találkozhattak a túlvilágon, mint hogy Mamá América odaért volna, hogy visszaszerezze őt az amcsi ringyó karmai közül.

Little Angel nem akart Kaliforniában lenni, számára ez a szomorúság földje volt. És nem akarta lecsökkenteni a több ezer mérföldes ütközőzóna határait sem önmaga és a gyökerei között. De a félelme Big Angel haragjától felülírta a vonakodását. Fel akarta gyorsítani a seattle-i gépet. A napfény freskót festett az égre, a part menti dombokról visszaverődő sugarak megszínezték az óceánt is, a vörösből kékbe, zöldbe, majd lilába hullámzott a víz, és ez elbűvölte. Aztán jött a szívszaggató dübörgés San Diego fölött, az érzés, hogy a gép szinte súrolja az épületek tetejét, míg a leszállópályához ér… és már otthon is volt.

Rájött, hogy már nyolc előtt az autókölcsönzőhöz ért, és hülyén érezte magát. Közben persze megkönnyebbült. Nem fogja lekésni a temetést. Nem lesz parázsvita köztük, nem kap semmilyen szemrehányást a bátyjától. Szépen illeszkedett Big Angel táncrendjébe – sőt egy lépéssel előtte járt.

Ha spiccesek voltak, Big Angel azt mondogatta, a testvériségük olyan, akár az alfa és az ómega. Little Angel mindig is úgy vélte, a bátyjának jól áll a tequila. Kiemelte őt ebből a korlátozó szenteskedésből. Az első és az utolsó, mi? Little Angel olyannyira értette a dolog metaüzenetét, hogy PhD-t szerezhetett volna a határokon átnyúló, gnosztikus testvérontológia tudományterületéből. Elmosolyodott, többé-kevésbé.

Big Angel hajlamos volt azt gondolni, főleg akkor, ha ivott, hogy ők ketten valamiféle birkózócsapat tagjai. Azt rikácsolta: „És most a ringbe a lép… a 90 kilós… franc tudja, honnan érkezett… Az Ómega!” A nők és a gyerekek zavarodottan tapsoltak, miközben Little Angel felemelte a kezét.

Little Angelnek, valahol mélyen, jólesett ezt hallania. Legalább figyeltek rá. A többiek közül senkit nem érdekelt a gyerekkora. Persze nem is találkoztak. Az apja gondoskodott róla, hogy távol tartsa a két családot egymástól.

De Big Angel látta. Ő volt a legidősebb, és addigra már saját autója és munkája volt. Egyszer eljött hozzájuk, az iszapszínű clairemonti házukba, Little Angel amerikai anyjának legnagyobb megdöbbenésére. Azért nagyon igyekezett, csinált neki csirkés pitét, meg ilyenek. Addigra már kiderült, hogy Don Antonio a belső zsebébe rejtett bugyival tért haza San Diegóból. Már végeztek egymással, de az apjának nem volt hová mennie. Az anyja kötelességtudón mosolygott a fiúkra, pedig kimerült volt, és folyton szorongott. Kedves volt Big Angellel is, pedig a sötét tekintete megijesztette. És tudta, hogy Big Angel gyűlöli őt.

A bátyja tudta, milyenek a kisöcsikéje szombat reggelei: mesék, A dilis trió-ismétlések, később valami mirelit gyorskaja ebédre, hideg spagetti vagy babos szendvics fehér kenyérrel és csokis tej meg képregények. A Famous Monsters of Filmland magazin. A szörnyekért nagyon odavolt. És ezt az ő családjában, vagyis, ami a családból neki jutott, senki sem fogadta el igazán. Úgy látta, Don Antonio szinte irigykedve vett neki néha egy-egy példányt az italboltban, később mégis megszidta érte. Little Angelt nem érdekelte, az agya King Konggal és Reptilicusszal, a Farkasemberrel és King Ghidorah-val volt tele. A szörnyes magazinok az anyját még jobban elkeserítették, mint a supermanes vagy a MAD újságok.

Ebéd után a Mutual of Omaha’s Wild Kingdom következett. Utána pedig birkózás. Big Angel talán háromszor vett részt ebben a rituáléban, de sosem felejtette el a kisöcsike mániákus rajongásának tárgyait. A birkózók nevetségesen estek-keltek a szürkeárnyalatos tévé ringjében: Classy Freddie Blassie, Pedro Morales, The Destroyer és Bobo Brazil. Little Angel mintha mindegyiket személyes ismerősének tekintette volna.

Három órakor Moona Lisa jelent meg a 10-es csatornán a Science Fiction Theatre című műsorral. Végigténfergett az olcsó díszleten, amit a holdról mintáztak, testhezálló Morticia Addams-es ruhába öltözve. Big Angel dögösnek találta. De Little Angel mintha ezt nem vette volna észre. Visszatartott lélegzettel nézte végig a Themet és a The Brain from Planet Aroust.

Big Angel alaposan megfigyelte az öccse szokásait, aki láthatóan nem vette tudomásul saját kívülállóságát és elszigeteltségét. Little Angel évekkel később jött csak rá, mennyi mindent megjegyzett a bátyja, amikor egy családi eseményen ezeket az idióta felkonferálásokat kiabálta.

Még egy angol szlenget is eltanultak Dick Lane-től, a KTLA-ből. „Whoa, Nelly!”, kiabálta Lane, akárhányszor The Destroyer a sarokba szorította Blassie-t, aki kegyelemért könyörgött.

Így Big Angel akárhányszor felkonferálta őt, Little Angel visszakiabálta: „Whoa, Nelly!”

És már kezdődött is a családi ramazuri.

Az autókölcsönzőnek már csak egy Crown Victoriája maradt szabadon aznapra. Drámaibb belépőt képzelt el magának. Egy cabrióvá alakítható Mustang GT500-ast talán. Vagy egy Challenger Hellcatet. Minimum 700 lóerőt. A kisöcsinek felvitte az Isten a dolgát. Valami ilyesmit szeretett volna sugározni.

Először nem akarta kibérelni ezt az őskövület-rendőrautót, ilyet nagypapik vezetnek, akik állandóan bruncholni járnak a golfklubos barátaikkal a La Jolla negyedben. De végül is szórakoztatónak találta a dolgot, és elvitte. Tíz bőröndöt is bezsúfolhatott volna a csomagtartóba, de ő csak egy sporttáskát hozott, amibe belefért minden cucca, ami egy éjszakára kellhet. A kézitáskáját viszont a hátsó, kanapészerű ülésre tette, és beült előre. Little Angel professzor, a kis táskájával, ami tele van jegyzetfüzetekkel William Stafford költészetéről. Az a tíz dolgozat arra várt, hogy leosztályozza – próbálta figyelmen kívül hagyni a kötelességét.

Most annak volt itt az ideje, hogy lebumlizzon délre. Ideje volt gondolkodni, felállítani a stratégiát. Doktor Túl Sokat Gondolkodó visszatért.

Big Angel különböző gúnyneveket aggatott rá, ha olyan passzban volt. Gyakran mondta rá például, hogy: „Az amerikai”. A pokolba is. Milyen gúnynév már ez? Persze megvolt benne az él. Főleg egy republikánustól. Mert úgy gondolta, Big Angel biztosan republikánus. Miért is nem mondja rá azt, hogy: „A liberális?”. Egyszer már összebalhéztak ezen. De csak egyszer. Bár aznap vér is folyt.

Ez vajon ma is benne lesz a levegőben?

A kocsi óriási volt, hihetetlenül kényelmes, párnás ülésekkel. Little Angel úgy érezte, mintha 1979-ben kocsikázna vele. Cigarettaszaga volt – ez az apjára emlékeztette. Nagy ívben vette be a kanyart, és úgy hajtott fel az I–5-ösre, mint ahogy egy vihar tolja maga előtt a felhőket. Nem kellett sietnie. Úgy döntött, felfedezőutat tart északon. Évek óta nem járt erre, és bár a szülővárosát senki sem feledi, úgy tűnt számára, mintha hosszú ideje csak temetésekre látogatna haza.