Ellen Alpsten

A cárnő

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

TSARINA

Bloomsbury Publishing, London, 2020

Copyright © Ellen Alpsten, 2020

Fordította Czagányi Anikó

(Tamás Dénes 1-9. fejezetek)

A fordítást az eredetivel összevetette és szerkesztette Pavlov Anna

Hungarian translation © Czagányi Anikó, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Ellen Alpsten

A cárnő

Tobiasnek: Köszönöm!

Szereplők

Nagy Péter családja:

Nagy Péter, minden oroszok cárja és uralkodója, teljes nevén Pjotr
Alekszejevics Romanov, valamint bátyuska cár, I. Péter

Marta Skawronska, Nagy Péter szeretője, majd felesége, cári nevén Jekatyerina Alekszejevna, Katyerinuska, I. Katalin, minden oroszok cárnője és uralkodója

Jevdokija, Péter első felesége, Alekszej cárevics anyja, előzőleg cárnő

Alekszej cárevics, Péter fia és első örököse

Charlotte Christine von Brunswick, röviden Charlotte, Alekszej felesége

Anna cárevna, Jelizaveta cárevna, Natalja cárevna, Péter és Katalin életben maradt gyermekei

Jekatyerina, Péter és Katalin lánya, aki kisded korában meghal

Pjotr Petrovics, becenevén Petruska, Nagy Péter fia Katalintól, preferált utódja, aki fiatalon meghal

Szofja régensnő, Péter féltestvére

Iván cár, Péter féltestvére

Praszkovja Ivanovna cárnő, Iván özvegye

Jekatyerina Ivanovna cárevna, Anna Ivanovna cárevna, Iván lányai, cárevni Ivanovni néven is ismertek (többes szám)

Kurland hercege, Anna Ivanovna cárevna férje

Mecklenburg hercege, Jekatyerina Ivanovna férje

Holstein hercege, Péter és Katalin lányát, Annát veszi feleségül

Az orosz uralkodói udvar:

Alekszandr Danyilovics Menysikov, tábornok Péter hadseregében, legjobb barátja, becenevén Alekasa

Darja Arszenjeva, nemes hölgy, Menysikov szeretője, majd felesége

Rajsza Menysikova, Alekszandr Danyilovics testvére

Antonio Devier, Anna Menysikova férje, Péter titkosszolgálatának feje

Feofan Prokopovics, novgorodi érsek, Péter gyóntatója

Dolgorukij hercegek, Péter fia, Petruska támogatói

Paulsen, Horn és Blumentrost, Péter orvosai

Anna Mons, Péter egykori német szeretője

Willem Mons, udvaronc, Katalin szeretője

Marie Hamilton (Marija Danyilovna Gamentova), udvarhölgy, Péter szeretője

Boris Petrovics Seremetyev tábornagy, Péter hadseregének főtábornoka

Alice Kramer, Seremetyev német szeretője, később udvarhölgy

Pjotr Andrejevics Tolsztoj gróf, udvaronc és Péter bizalmasa

Alekszandra Tolsztaja, Tolsztoj gróf nővére, Katalin udvarhölgye

Pavel Jagusinszkij, Péter főudvartartója, titkos tanácsos

Pjotr Safirov, zsidó udvaronc, titkos tanácsos

Ostermann, Péter kancellárja

Jakovlevna, Katalin cserkesz szobalánya

Boj-Bába, mosónő, Péter szeretője

Afroszinja, mosónő, Alekszej szeretője

Andreas Schlüter, főépítész, a borostyánszoba megalkotója

Domenico Trezzini, építész Szentpéterváron

A Baltikum:

Christina, Fjodor és Margrete, Marta féltestvérei

Tánya, Marta mostohaanyja

Vaszilij Gregorovics Petrov, orosz kereskedő Valkában, aki megveszi Martát házi szolgának

Praszkaja, Vaszilij ágyasa

Nágya, Vaszilij házvezetőnője

Olga, egy másik szolga Vaszilij házában

Ernst és Caroline Glück, lutheránus pap és a felesége

Anton, Frederic és Agneta Glück, a gyerekeik

Johann Trubach, svéd dragonyos, Marta első férje

Az európaiak:

XII. Károly svéd király, Nagy Péter ellenfele a nagy északi háborúban

marsall Rehnskjöld Rehnskjöld, XII. Károly főtábornoka

Erős Ágost, Szászország választófejedelme, Péter szövetségese

Frigyes Vilmos, porosz király, „katona király”

XIV. Lajos, Franciaország királya

XV. Lajos, Franciaország királya

Jean-Jacques Campredon, francia nagykövet Oroszországban

Dimitrij Kantemir, Moldva fejedelme

Maria Kantemir hercegnő, a lánya, Péter szeretője

Interregnum, 1725

Halott. Szeretett férjem, minden oroszok nagy hatalmú cárja meghalt – és még épp időben.

Pillanatokkal a halála előtt Péter parancsba adta, hogy hozzanak neki tollat és papírt a Téli Palotában lévő hálótermébe. A szívem kis híján megállt. Hát nem felejtette el, magával ránt a mélybe engem is. Amikor utoljára elvesztette az eszméletét, és egyre inkább magába húzta a sötétség, a lúdtoll kihullott a kezéből. Fekete tinta fröccsent a szennyes lepedőkre; az idő visszafojtotta a lélegzetét. Milyen ügyet akarhatott a cár lezárni hatalmas akaraterejének ezzel az utolsó fellángolásával?

Én tudtam a választ.

A hosszúkás gyertyatartóban égő gyertyák nehéz füsttel és imbolygó fénnyel töltötték be a szobát. Pislákolásuktól kavarogni kezdtek az árnyékok, és életre keltek a flamand faliszőnyegek szőtt alakjai; durva vonásaik fájdalmat és hitetlenkedést tükröztek. A spalettákat cibáló februári szél zúgása elnyomta az egész éjjel az ajtó előtt ácsorgó emberek zaját. Az idő lassan terült szét, mint az olajfolt a vízen. Péter olyan mély nyomot hagyott a lelkünkben, mint a pecsétgyűrűje a forró viaszon. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy a világ nem szűnt meg forogni a halála pillanatában. Férjem, a legerősebb akarat, mely valaha összefogta Oroszországot, több volt puszta uralkodónál. A végzetünk volt. És még mindig: az enyém.

Az orvosok – Blumentrost, Paulsen és Horn – némán álltak Péter ágya körül, és elszörnyedve nézték. Öt kopejka árán vett gyógyszerrel, ha még időben beadják, megmenthették volna. Hála istennek, hogy a kuruzslóknak nem volt meg a magukhoz való eszük.

Oda sem kellett néznem, hogy tudjam, Feofan Prokopovics, a novgorodi érsek, és Alekszandr Menysikov is engem néz. Prokopovics örök érvényűvé tette a cár akaratát, és Péter sok mindenért lehetett hálás neki. Menysikov ugyanakkor teljes egészében Péternek köszönhette a vagyonát és a befolyását. Mit is mondott a férjem, amikor valaki megpróbálta előtte befeketíteni Alekszandr Danyilovics nevét, előcitálva zavaros üzleti ügyeit? „Menysikov mindig is Menysikov, akármit is csinál!” És ezzel el volt intézve.

Paulsen doktor már lezárta a cár szemét, és keresztbe tette a karját a mellkasán, de még nem vette ki a kezéből a papírtekercset, Péter végakaratát. A kezek, melyek mindig is túl kecsesek voltak a magas termetű, széles vállú férfihez, most mozdulatlanul, ernyedten hevertek. Két hete sem volt, hogy utoljára túrt a hajamba ezekkel a kezekkel, az ujja köré csavarta fürtjeimet, belélegezve a rózsavíz és a szantálfa illatát.

– Jekatyerinám! – szólított azon a néven, amit annak idején ő maga adott nekem, és közben rám mosolyogott. – Te még mindig szépséges vagy. De hogy fogsz festeni a zárdában, miután kopaszra nyírtak? Ott mindig olyan hideg van, hogy megtöri a lelkedet, hiába vagy erős, mint az igásló. Tudtad, hogy szegény Jevdokija még mindig írogat, hogy küldjek neki még egy szőrmebundát? Micsoda szerencse, hogy te nem tudsz írni! – tette hozzá kacagva.

Harminc év telt el, amióta az első feleségét, Jevdokiját, zárdába dugta. Egy ízben találkoztam vele. Jevdokija szemében őrület csillogott, leborotvált feje kelésekkel és varas sebekkel volt tele a hidegtől és a mocsoktól, és egyetlen társa egy púpos törpe volt, aki a cellájába járt. Péter kivágatta a szerencsétlen, púpos nő nyelvét, így Jevdokija jajgatására és panaszára válaszul csak bugyborékolni tudott. Péter jól sejtette, hogy találkozásom Jevdokijával egy életre rettegéssel fog eltölteni.

Letérdeltem a férjem ágya mellé, a három doktor pedig visszahúzódott a szoba peremére, a félhomályba, mint a vetésből elkergetett varjak: ezek a balszerencsés madarak, melyektől Péter élete utolsó éveiben úgy rettegett. A cár az egész birodalomban engedélyezte a vadászatukat. A parasztok jutalmat kaptak, ha elkapták, megölték, megkopasztották és megsütötték őket. Péteren ez sem segített: a kísértetmadár minden éjszaka némán siklott át hálóterme párnázott falain és kulcsra zárt ajtóin. Kitakarta a fényt ébenfekete szárnyaival, melyek hűvös árnyékában a cár kezén sohasem száradt meg a vér.

A keze még nem egy halott keze volt, hanem puha és még meleg is. Egy pillanatra az elmúlt néhány hónap minden félelme és haragja úgy surrant ki a szívemből, mint az éjszakai tolvaj. Megcsókoltam a kezét, és beszívtam ismerős illatait: dohány, tinta, bőr és az a különleges parfümtinktúra, amit kizárólag az ő számára kevertek ki Grasse-ban.

Kivettem a kezéből a papírtekercset. Elég könnyű volt kihúzni, noha a vérem sűrű volt a félelemtől, az ereimet pedig jég és zúzmara burkolta be, mint a balti-tengeri tél itt nálunk a fák ágait. Fontos volt megmutatnom mindenkinek, hogy egyedül én vagyok jogosult erre: én, Péter felesége, tizenkét gyermekének az anyja.

A papír zörgött, ahogy kisimítottam. Nem most először, de elfogott a szégyen, hogy nem tudok olvasni. Átnyújtottam a férjem végakaratát Feofan Prokopovicsnak. Legalább Menysikov ugyanúgy nem tudott semmit a tartalmáról, mint én magam. Amióta csak Péter először a bűvkörébe vont és elvarázsolt minket, olyanok voltunk, mint két gyerek, akik az apjuk szeretetéért és figyelméért vetélkednek. A népe úgy hívta: „cár bátyuska”. A mi cár apánk.

Prokopovics biztosan tudja, milyen sorsot szánt nekem Péter. Éles eszű öreg róka volt, aki ugyanolyan jól boldogult a földi, mint az égi világban. Darja egyszer megesküdött, hogy háromezer könyvből áll a könyvtára. Már megbocsásson az ég, de mihez kezd egyetlen ember háromezer könyvvel? A papírtekercs most könnyedén pihent májfoltos kezében. Elvégre ő segített annak idején Péternek megfogalmazni a rendeletet, amitől mindnyájunk szája tátva maradt: mostantól ő akarja megnevezni az örökösét, és inkább hagyja a birodalmát egy arra méltó idegenre, mint a saját, méltatlanná vált fiára. Alekszej…

Milyen félénk is volt, amikor először találkoztunk! Fátyolos tekintetével és magas, boltozatos homlokával kiköpött mása volt az anyjának, Jevdokijának. Nem tudott egyenesen ülni, mert Menysikov úgy eltángálta, hogy vérzett és sajgott a háta meg a feneke. Alekszej túl későn ébredt rá a sorsára: az új Oroszországért folytatott küzdelemben a cár senkit sem kímél, sem magát, sem az egyetlen fiát. „Nem vagy vér a véremből, Alekszej, sem hús a húsomból…” Így hát én nyugodtan alhattam. Pétert azonban attól a naptól kezdve rémálmok gyötörték.

A szívem vadul kalapált lazára fűzött míderem alatt – furcsálltam, hogy nem visszhangzik a falakról –, mégis a tőlem telhető legnyugodtabban néztem Prokopovics szemébe. Összecsíptem a lábujjamat a papucsomban, mert nem engedhettem meg magamnak, hogy elájuljak. Prokopovics mosolya olyan vékony volt, mint egy áldozáshoz használt ostya. Ismerte az emberi szív titkait – különösen az enyémeket.

– Olvasd fel, Feofan – mondtam halkan.

– „Adjatok oda mindent…” – Elhallgatott, felnézett, és megismételte: – „Mindent…”

Menysikov elvesztette a türelmét; felágaskodott, mintha korbáccsal ütötték volna meg, mint a régi szép időkben.

– Kinek? – dörrent rá Prokopovicsra. – Halljuk, Feofan, kinek?

Alig kaptam levegőt. A szőrmebunda hirtelen égetni kezdte a bőröm.

Az érsek vállat vont.

– Ez minden. A cár nem fejezte be a mondatot. – Bujkáló mosoly futott át ráncos arcán. Péter semmit sem élvezett úgy, mint a feje tetejére állítani a világot: és lám csak, még a síron túlról is a markában tart minket. Prokopovics lesütötte a szemét. Belém visszatért az élet. Semmi sincs eldöntve. Péter halott, az utódja ismeretlen. De ez nem jelenti azt, hogy biztonságban vagyok. Sőt, épp az ellenkezőjét jelenti.

– Hogyhogy? Ennyi az egész? – Menysikov kitépte a papírt az érsek kezéből. – Ezt nem hiszem el! – Meredten nézte a betűket, de Prokopovics visszavette tőle a tekercset.

– Jaj, Alekszandr Danyilovics! Hát így jár az, akinek mindig akad valami jobb dolga, mint hogy megtanuljon írni meg olvasni.

Menysikov valami éles replikára készült, de közbevágtam. Férfiak! Hát még ilyenkor is kakaskodni kell? Gyorsan kellett cselekednem, ha nem akartam kolostorba zárva leélni az életem, vagy hogy feltuszkoljanak egy szánra, amely Szibériáig meg sem áll, vagy arccal lefelé végezni a Névában, a vastag jégtáblák között, amik puszta súlyukkal összezúznák és szétszaggatnák a testemet.

– Feofan! A cár tehát úgy halt meg, hogy nem nevezte meg az utódját? – Biztosra kellett mennem.

Bólintott. A szeme véreres volt a hosszú virrasztástól ura halálos ágya mellett. Ahogy az orosz ortodox papok általában, ő is leengedve viselte vállig érő, fekete haját, melybe ősz szálak vegyültek. A közönséges papok egyszerű, sötét köntöse volt rajta. Semmi sem árulkodott a számtalan tisztségről és rangról, amivel Péter kitüntette, egyedül a mellkasán lógó nehéz, drágakövekkel kivert kereszt, a panagia. Feofan Prokopovics idős volt, ám az a fajta ember, aki még könnyedén szolgálhat újabb cárokat. Meghajolt, és átnyújtotta nekem a papírtekercset. Bedugtam a ruhám ujjába.

Prokopovics felegyenesedett.

– Cárnő, a te kezedbe adom Oroszország jövőjét.

Csaknem elállt a szívverésem, amikor ezen a címen szólított. Menysikov is felkapta a fejét, mint a véreb, ha szagot fogott. Összeszűkült a szeme.

– Menj haza, Feofan, és pihenj le egy kicsit – mondtam. – Érted küldök majd, ha szükségem van rád. Addig se felejtsd el, hogy a cár utolsó szavait hármunkon kívül senki sem ismerheti. Remélem – tettem hozzá –, hogy még sok éven át fogsz engem szolgálni. Neked adományozom a Szent András-rendet, és egy Kijev melletti birtokot tízezer… nem, húszezer lélekkel. – Prokopovics meghajolt, elégedettnek tűnt. Én pedig máris azon gondolkodtam, kit kell majd száműznöm, kinek a birtokát kell kisajátítanom, hogy őt megjutalmazzam. Egy ilyen napon vagyonok keletkeznek és semmisülnek meg. Intettem a szolgának, aki az ajtó mellett őrködött. Vajon értette, miről sugdolózunk? Reméltem, hogy nem.

– Álljon elő Feofan Prokopovics hintója. Segítsd le a lépcsőn. Senkivel sem állhat szóba, értesz engem? – tettem hozzá súgva.

A szolga bólintott. Hosszú pillája megrebbent rózsapiros arcán. Milyen jóképű fiú, gondoltam. Az arca hirtelen eszembe juttatott egy másikat. Azt, akit annak idején a legszebbnek láttam a földkerekségen. Péter könyörtelen véget vetett ennek is. És utána megparancsolta, hogy a fejet, azt az édes, drága fejet az ágyam mellé tegyék egy vastag falú, erős szesszel megtöltött üvegben, ahogy a parasztok az almát teszik el vodkában télire. A kerek szem szomorúan nézett vissza rám; a haláltusában az ajkak – egykor puhák és csókolni valók, most aszottak és vértelenek – visszahúzódtak a fogakról és az ínyről. Amikor először megláttam, és megrettenve könyörögtem az udvarhölgyemnek, hogy vigye el, Péter zárdával és korbáccsal fenyegetett. Így hát egy ideig ott maradt.

Feofan Prokopovics halkan nevetgélt; arca olyan sok ráncba szaladt, hogy a bőre a nyár végi, kiszáradt földre emlékeztetett.

– Ne aggódj, cárnő. Gyere, fiam, hadd karoljon beléd egy idős ember.

Kiléptek a folyosóra. A szolga halvány színű selyemnadrágja alatt jól látszott izmos combja és fara. Vajon igaz lehet a pletyka, hogy Prokopovics a fiatal fiúkat szereti? Hát, ízlések és pofonok. A testemmel takartam el a cár ágyát a bámészkodók elől. Sápadt, rémült arcok fordultak a szoba felé: szolgák és nemesek egyaránt úgy ültek ott, mint a nyulak a csapdában, a nyakukat nyújtogatták, és várták, hogy mi lesz a sorsuk. A piszkafa Madame de la Tour, a legkisebb lányom, Natalja francia nevelőnője szorosan magához ölelte a lánykát. Szemöldökömet ráncolva néztem rá. A folyosón rémesen hideg volt, és Natalja tegnap délután óta köhögött. A nővérei, Jelizaveta és Anna is ott álltak mellette, de kerültem a tekintetüket. Túl fiatalok még; hogyan is érthetnék?

Még mindig nem tudta senki, hogy én vagyok-e, akitől félniük kell. Végigpásztáztam a tömeget Petruska, Péter unokája és kísérői, a Dolgorukij fivérek után kutatva, de sehol sem láttam őket. Az ajkamba haraptam. Hol lehetnek? Nagyban szövik valahol a terveiket a trón megkaparintására? Kézre kell kerítenem őket, amilyen hamar csak lehet. Csettintettem az ujjammal, és a legközelebb álló őr máris haptákba vágta magát.

– Kéresd ide a Titkos Tanácsot: Tolsztoj grófot, Ostermann bárót és Pavel Jagusinszkijt! Szedd a lábad, a cár hívatja őket! – tettem hozzá hangosan, hogy szavaimat az egész folyosón hallani lehessen.

Menysikov visszahúzott a szobába, becsukta az ajtót, és hitetlenkedve vigyorgott a vakmerőségemen.

– Gyere – mondtam kurtán. – Menjünk át a szomszédba, a kis könyvtárba.

Menysikov fölvette hímzett zöld brokátkabátját a székről, ahol az elmúlt napokban és hetekben ült Péter ágyát őrizve. Egy parasztcsalád két egész évig is elélhetett volna egyetlen ezüstfonálból, ami a kabát anyagába volt szőve. Menysikov a hóna alá szorította elefántcsont nyelű sétabotját. A rejtekajtóból, ami Péter kis könyvtárába vezetett, az orvosokhoz fordultam.

– Egyikőjük sem hagyhatja el a szobát, és nem is hívathatnak ide senkit.

– De… – kezdte Blumentrost.

Fölemeltem a kezem.

– Nem tudódhat ki, hogy a cár meghalt. Még nem.

Péter elégedett lett volna a hanghordozásommal.

– Ahogy parancsolja – hajolt meg Blumentrost.

– Helyes. Még ma megkapja a fizetségét. És ugyanez áll a kollégáira is.

Menysikov egy kissé imbolygott. Vajon a fáradtságtól nem áll biztosan a lábán, vagy a félelemtől?

Előrementem a barátságos kis könyvtárszobába. Menysikov utánam jött, de előbb még magához vette a nagy kancsó burgundi vörösbort, amiből eddig ivott, meg két velencei serleget.

– Sem a józanságnak, sem a garasoskodásnak nem most van itt az ideje – mondta ferde mosollyal, mielőtt becsukta volna a lábával az ajtót, akár egy közönséges kocsmáros. A tűz már leégett a kandalló rostélyán, de a faberakásos falak megtartották a hőt. A színes selyemszőnyegek, amiket a perzsiai hadjáratunkról hoztunk haza – vagy egy tucat málhás kocsit csatoltunk a karavánunkhoz –, teljes pompájában ábrázolták a teremtés valamennyi virágját és madarát. Az íróasztalnál, a kandallónál és a könyvespolcok közelében álló, egyszerű székeket Péter maga faragta. Néha jóval éjfél után is hallottam esztergálni és kopácsolni. Azt mondogatta, hogy az asztalosmunka kiűzi a démonjait, és a legjobb ötletei ilyenkor támadnak. A minisztereit semmi sem rémítette meg úgy, mint ha megtudták, hogy Péter egész éjjel asztaloskodott. Ilyenkor kimerültségében álomba zuhant a munkapadján. Egyedül Menysikov volt elég erős, hogy a vállára vegye és az ágyba cipelje a cárt. Ha nem várok rá a hálókamránkban, Péter egy fiatal inas hasát használta volna párnának. A bőrének mindig valaki más bőréhez kellett érnie, hogy az emlékeket kordában tartsa.

A magas ablakok ráncolt drapériákkal voltak elfüggönyözve, amiket Péter még fiatalon vásárolt egy hollandiai látogatása alkalmával, jóval a nagy északi háború előtt, amit két évtizedig vívott a svédek ellen a túlélésért és dominanciáért. A polcok roskadoztak a könyvek súlya alatt, amelyek – elmondások alapján – főleg úti beszámolók, uralkodói életrajzok, az uralkodás szabályairól szóló alapvetések és vallási művek voltak. Péter kivétel nélkül mindegyiket újra és újra átlapozta. Ebbe a világba sohasem tudtam követni. A papírtekercsek még most is ott hevertek kibontva az asztalán és egymás hegyén-hátán a sarkokban. A könyvek között akadt nyomtatott, vastag disznóbőrbe kötött példány, és volt olyan is, amit a szerzetesek kézzel másoltak.

A kandallópárkányon egy hajómodell állt: a Natalja, Péter büszke fregattja, fölötte pedig egy festmény lógott, ami a fiamat, Pjotr Petrovicsot ábrázolta. Hónapokkal azelőtt készült, hogy meghalt volna, összetörve mindkettőnk szívét. Éveken át kerültem ezt a szobát, mert a festmény túl élethű volt; mintha a kisfiam bármelyik pillanatban idedobhatná a piros bőrlabdát, amit a kezében tart. Szőke fürtjei egy fehér csipkés ingre hullottak; mosolya sejteni engedte pici fogsorát. Az életemet adtam volna érte, ha most is itt van velem, és megtehetem minden oroszok cárjának. Persze, gyermek még csupán. De fiúgyermek, az én véremből és Péteréből. Egy dinasztia alapítója. Hát nem erre vágyik minden uralkodó? Nekem azonban már csak lányaim voltak, és rettegett unokám, a kis Petruska.

A lélegzetem is elakadt, ahogy Petruska eszembe jutott. Amikor megszületett, Péter a karjaiba vette, és hátat fordított szerencsétlen anyjának. Szegény Charlotte, mindig is olyan volt, mint egy ideges telivér kanca, és az apja úgy is adta el Oroszországnak, akár egy lovat. Hol lehet most a kis csikója? A Dolgorukij-palotában? A kaszárnyáknál? Az ajtó előtt? Petruska mindössze tizenkét éves volt, és Péter még cárevicsként sem nevezte meg, mégis jobban féltem tőle, mint magától az ördögtől.

– Jól csináltad – ismerte el a könyvtárszobában Menysikov –, hogy összehívattad a Tanácsot, és elküldted Feofant, azt a vén bolondot.

Felé fordultam.

– Mi vagyunk a bolondok – néztem rá. – Remélem, tartja a szavát.

– Mit ígért neked? – kérdezte Menysikov döbbenten.

– Látod! Te az embereknek csak a szavait hallod, pedig annyi mindent mondanak szavak nélkül is. – Galléron ragadtam, és az arcába sziszegtem: – Egy csónakban evezünk, te meg én! Az Isten kegyelmezzen neked minden percért, amit most elvesztegetsz! Nem láttam a folyosón sem Petruskát, sem az aranyos kis barátait, te talán igen? Vajon miért nem tartózkodik az Orosz Birodalom törvényes örököse a nagyapja halálos ágyánál, ahová való?

Menysikovon bizonytalanság látszott. Megtörölte a homlokát.

– Azért, mert most is a birodalmi kaszárnyában van a katonákkal, akik hamarosan a vállukra kapják, és háromszoros hurrával megteszik cárnak, amint megtudják, hogy Péter halott! És akkor velünk mi lesz? Emlékezni fog Petruska, kik írták alá az apja halálos ítéletét, még ha csak keresztet rajzoltak is a nevük helyére, mert írni, azt nem tudnak?

Eleresztettem a gallérját. Menysikov megtöltötte a serlegét, és hosszan kortyolt a borból. Keze remegett, erős ujjait lehúzta a vaskos gyűrűk súlya. A vérében lévő ravaszságot eltompította a kimerültség, de én még nem végeztem vele.

– Ha rajtuk áll, még Szibériát sem érdemeljük meg. A Dolgorukij fivérek a négy égtáj felé szóratják majd szét a hamvainkat. Rajtunk kívül senki sem tudja, hogy a cár halott – suttogtam. – Ezzel nyertünk egy kis időt. – Időt, ami az életünket mentheti meg. Nem tudjuk sokáig titokban tartani az uralkodó halálát. Kitudódik reggelre, amikor Péter városára ránehezül az ólomszínű hajnal.

Menysikov, az ember, aki annyi csatát fordított a maga javára, aki a legveszedelmesebb hurkokból is mindig macskaügyességgel húzta ki a nyakát, most kábultnak látszott. A félelmem ragadós volt. Súlyosan ült le az egyik karosszékbe, amit Péter még Versailles-ból hozatott, és kinyújtotta még most is formás lábait. Csoda, hogy ez a kecses bútordarab elbírja a súlyát! Kortyolt egy párat, aztán jobbra-balra forgatta a színezett üveget a tűz előtt. A lángok meleg fénnyel vonták be a serleg sima felületét; úgy nézett ki, mintha vérrel lenne megtöltve. Leültem Menysikovval szemközt. Nem, ma este nincs itt az italozós játékok ideje.

Menysikov tréfálkozva emelte rám a poharát.

– Terád, Jekatyerina Alekszejevna! Életem legjobb döntése volt, hogy odaajándékoztalak a cárnak, úrnőm! Terád, legnagyobb nyereményem! Terád, legnagyobb veszteségem! – Hirtelen olyan vad nevetés tört rá, hogy a parókája lecsúszott a szemére. Olyan volt, mint a farkasok téli ugatása: vonyító és vádló. Lekapta fejéről a parókáját, és félrehajította. Higgadtan tűrtem a szemtelenségét, habár Péter már megkorbácsoltatta volna érte. Menysikov szenvedett, mint a kutya: az ő szerelmetes ura is odalett. Mi lesz most a sorsa? A szenvedése kiszámíthatatlanná tette. Óriási szükségem volt rá. Rá, a Titkos Tanácsra és a hadseregre. A cár végakarata a ruhaujjamba gyűrve pihent. Menysikov arca vörös és püffedt volt loboncos, még most is sötétszőke hajtincsei alatt. Abbahagyta a nevetést, és a pohár pereme fölött csálé tekintettel nézett rám.

– Hát, itt vagyunk. Micsoda kivételes életet éltél, úrnőm! Nincs is rá más magyarázat, csak az isteni gondviselés.

Bólintottam. Európa összes udvarában osztják rólam ezt a véleményt. A származásom állandó humorforrás, ami felvidítja a követeket. Péter azonban úgy volt vele, hogy bármikor bármit is akar, az úgy normális, így hát már semmi sem volt rendhagyó többé.

Menysikov kezéből kicsúszott a pohár, az álla a mellkasára bukott, a kiömlő bor pedig nagy, piros foltot hagyott fehér csipkeingén és kék mellényén. Az elmúlt hetek, napok és órák megtették a hatásukat. Egy pillanattal később már horkolt is, és ernyedten lógott a székben, mint egy rongybaba. Úgy döntöttem, pihenhet egy kicsit, mielőtt Tolsztoj és a Titkos Tanács megérkezik. Akkor aztán majd visszacipeltetem a palotájába, hogy kialudja a kábulatát. Menysikov már ki volt tüntetve a Szent András-renddel, és több jobbágya és titulusa volt, mint amennyit rá tudtam volna aggatni. Nem volt mit ígérnem neki. A saját jószántából kellett maradnia. „Nincs erősebb kötelék az emberek között, mint az életükért való rettegés, Jekatyerina” – hallottam Péter hangját.

Az ablakhoz léptem, ami a belső udvarra nézett. A ruhám szegélyébe varrt aranyikonok minden lépésre csilingeltek. Amikor Berlinbe mentünk, és a kis porosz hercegnő, Willemina, meglátta, hogyan öltözöm, hangos nevetésben tört ki: „Az orosz cárné úgy néz ki, mint egy vándorénekes felesége!”

Félretoltam a nehéz függönyt, ami kívül tartotta a szentpétervári, téli éjszaka indigókék hidegét. A mi városunk, Péter, a kettőnk álma! Az Alekszandr Nyevszkij proszpekt és a Néva ugyanabba a sötétségbe burkolózott, ami téged most már örökre a karjában tartott; a sötétségbe, ami elrejtette az alkotásod lélegzetelállító szépségét: a látványt, ahogy a habok jeges-zöld tónusa tökéletes egységbe olvad a paloták és a házak szivárványszínekben tündöklő, lapos homlokzatával – ami hatalmas újdonság volt húsz évvel ezelőtt! Ezt a várost te építetted erre a mocsaras lapályra puszta akaratod hihetetlen erejével és alattvalóid százezreinek – nemeseknek és jobbágyoknak – a szenvedése árán. Szentpétervár az ingoványos talajba temetett kényszermunkások csontjaira épült. Férfiak, nők, gyerekek, névtelen és arctalan halottak; és ki emlékszik már rájuk ennyi gyönyörűség láttán? Ha Oroszországban valamiből is bőség van, az az emberélet. A reggel sápadtan és hűvösen fog beköszönteni; aztán később a palota ragyogó, sima homlokzata visszaveri majd a nap halovány tüzét. Idecsalogattad a fényt, Péter, és otthont adtál neki. Mi lesz most? Segíts…

Gyertyafény vándorolt a szép, magas házak ablakaiban, végig a folyosókon, egyik szobáról a másikra, mintha szellemkezek hordoznák. Alattam az udvarban egy őrszem állt a szuronyára támaszkodva, amikor patkódobogás közepette, a kemény kövezeten szikrákat vetve egy lovas robogott el mellette, és már kint is volt a kapun. Ujjaim megmarkolták az ablak reteszét. Vajon engedelmeskedtek az orvosok a parancsomnak? Vagy azért küldték a lovast, hogy hírét vigye az elgondolhatatlannak? Milyen sors vár most rám? Volja: hatalmas, elképzelhetetlen szabadság – vagy száműzetés és halál?

A szám kiszáradt a félelemtől. Az az érzés volt, amitől görcsbe rándul az ember gyomra, hideg és keserű lesz a verítéke, és beindul a bélműködése. Nem éreztem ilyet, amióta… elég! Nem szabad most erre gondolnom. Én csak egy dologra tudok egyszerre összpontosítani, míg Péter, akár egy akrobata, akár tíz gondolattal és tervvel is könnyedén zsonglőrködött.

Menysikov motyogott álmában. Bárcsak megérkezne végre Tolsztoj és a Titkos Tanács! Mintha az egész város ugrásra készen várna. Addig rágtam a körmöm, amíg vér ízét nem éreztem.

Visszaültem a tűz közelébe, és levettem a papucsomat, ami merev volt a hímzésektől és a drágakövektől. A tűz melege csiklandozta a bőröm. Február az egyik leghidegebb hónap volt Szentpéterváron. Lehet, hogy forralt bort és perecet kéne hozatnom a burgundi vörösbor helyett; ezek mindig hamar lelket öntenek belém. Vajon Péternek elég meleg van a szomszéd szobában? Ki nem állhatta a hideget, és a csatatéren mindig rettentően fáztunk. Semmi sem hidegebb, mint egy csata utáni reggel, akár győzött, akár veszített az ember. Csak éjszakánként tudtam őt melegen tartani, amikor a húsom gyűrődéseiben keresett menedéket.

Egy alvó ember vagy nevetséges, vagy megható látványt nyújt. A tátott szájjal hortyogó Menysikov az utóbbi volt. Kihúztam Péter végrendeletét a ruhaujjamból, és az ölembe fektettem a tekercset, közel a lángokhoz. A betűk összefolytak, amint megindultak a könnyeim: igazi, szívből jövő könnyek, még ha meg is voltam könnyebbülve. Egy hosszú nap és még hosszabb hetek álltak előttem, és tudtam, hogy még jó néhány könnyet kell majd ejtenem. Az emberek és az udvar is egy gyásztól űzött özvegyet akar látni csapzott hajjal, összekarmolt orcával, rekedt hanggal és feldagadt szemmel. Az elgondolhatatlant csak a szerelmem és a gyászom kimutatása teheti elfogadhatóvá; a könnyeimnek nagyobb a hatalma, mint bármilyen vérvonalnak. Úgyhogy akár rögtön el is kezdhetem a sírást. Nem esett nehezemre könnyekre fakadni: lehet, hogy néhány órán belül halott leszek, vagy könyörögni fogok a halálomért – de ha mégsem, akkor én leszek a leghatalmasabb nő egész Oroszországban.

1

Az életem egy bűntettel kezdődött. Persze ez alatt nem a születésemet vagy a gyerekkoromat értem. Jobbágyként, „lélekként” jobb az életről mit sem tudni, mint csak keveset. A német lelkek, a „nyemci”, akik az orosz egyház tulajdonát képezték, olyan nyomorultul éltek, hogy azt elképzelni sem lehet. Az isten háta mögötti falu, ahol felnőttem, ma már Livónia tágas síkságaiba vész: sem a falu, sem az ország nem létezik többé. Vajon az izbák, a düledező viskók állnak még? Nem tudom, és nem is érdekel. De amikor kicsi voltam, az izbák, amik úgy sorakoztak a falunk főutcájának vörös pora mentén, mint a golyócskák egy pap rózsafüzérjén, a világomat jelentették. Mindkettőre ugyanazt a szót használtuk: mir, vagyis „világ”. A miénk pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az összes többi kis falu Svéd-Livóniában, ebben a Stockholm fennhatósága alá tartozó, balti övezetben, ahol a lengyelek, litvánok, oroszok, svédek és németek viszonylagos békességben vegyültek és éltek egymással – akkoriban.

Az év folyamán a falunkon átvezető út úgy fogta össze az életünket, mint az öv a bő szarafánt.1 A tavaszi olvadás vagy az első őszi esőzések után térdig gázoltunk a bikavérszínű latyakban, ha az izbánktól a földekre vagy a Dvina folyóhoz mentünk. Nyáron aztán a por vörös felhőkben kavargott, és beette magát a sarkunk bőrének repedéseibe. Télen pedig combig süppedtünk a hóba minden lépésnél, vagy csúszva mentünk hazáig a tükörsima jégen. Az utcákon csirkék és disznók csatangoltak, tollukat és sörtéiket belepte a mocsok. A kunyhók között összetapadt, tetvektől hemzsegő hajú gyerekek játszottak, amíg el nem érték a munkaképes kort, amikor a fiúkat kiállították a mezőre, hogy kereplővel, botokkal és kövekkel űzzek el a vadmadarakat, a lányokat pedig a kolostor szövőszékei mellé ültették, ahol finom kis ujjaikkal a legszebb anyagokat szőtték. Jómagam a kolostor konyháján dolgoztam kilencéves koromtól kezdve. A falun időnként jól megrakott szekér dübörgött végig, amelyet hosszú sörényű, nehéz patájú lovak vontattak. Letették a rakományát a kolostorban, és visszafordultak, hogy elvigyék a kolostor áruit a piacra. Ezt leszámítva alig történt valami.

Egy áprilisi napon, nem sokkal húsvét előtt – 1698-at írtunk az új naptár szerint, amit a cár rendelete szerint minden alattvalójának használnia kellett – a húgommal, Christinával gyalogoltunk ezen az úton, a mezőkön át a folyó felé. A tiszta levegőt betöltötte illatával a balti tájaink legnagyobb csodája: az ottyepel, vagyis az olvadás. Christina táncolt: körbe-körbe pörgött, és tapsikolt a kezével. Tapintani lehetett a felszabadultságát, hogy véget ért a téli hideg és sötétség. Ügyetlenül próbáltam elkapni anélkül, hogy elejteném a halom szennyes ruhát, amit cipeltem, de folyton kibújt előlem.

A mirben télen megtorpant az élet, mint a medve szunnyadó lélegzése, ami segít neki, hogy tavaszig a bundája alatt felhalmozott zsírból éljen. A hosszú hónapok alatt az ólomszínű fény eltompított minket; fásult nyomottság lett úrrá rajtunk, amit kvasszal öblítettünk le. Vodkára senkinek sem volt pénze, és ez a keserű, élesztős ital, amit régi kenyérből erjesztettünk, ugyanolyan részegítő volt. Gabonákon éltünk – zabon, rozson, árpán, búzán és tönkölyön –, amikből keletlen lepényt sütöttünk, vagy az ünnepnapokra süteményt: a vékonynál is vékonyabbra nyújtottuk, mielőtt megtöltöttük volna savanyított zöldségekkel és gombával. A kását, mindennapi eledelünket, édesen, mézzel és szárított bogyókkal, vagy sósan, szalonnabőrrel és káposztával ettük. Ez utóbbiból minden ősszel hatalmas mennyiséget készítettünk: napokig daraboltuk, aprítottuk és sóztuk, hogy aztán nap mint nap ezt együk. Minden télen úgy éreztem, hányni fogok, ha még egyszer savanyú káposztát kell ennem, de az életünket köszönhettük neki. Segített kibírni a hideget, amitől az ember torkában megfagyott a váladék, mielőtt felköhöghette volna.

Amikor a hó és a fagy már kezdett elviselhetetlenné válni, lassan mindig el is múlt. Eleinte talán csak néhány pillanattal tovább tartott a világosság, vagy a gallyak egyenesedtek ki, mert könnyebb lett a rájuk nehezedő hótakaró. Aztán egy éjszaka a Dvinán repedező jég fülsiketítő recsegésére ébredtünk; a víz szabadon, vadon lövellt ki alóla, és hatalmas jégtáblákat ragadott magával. Semmi sem állhatott ellen az erejének; még a legkisebb csermelyek is felduzzadtak, és kiöntöttek a medrükből, a Dvina erős, pikkelyes halai pedig önszántukból ugráltak a hálóinkba. A rövid, illatos tavasz után lázas nyári hónapok következtek, és a világunkat megrészegítette a termékenység és az életerő. A fák levelei vaskosak és nedvdúsak voltak; pillangók szédelegtek a levegőben; a méhek elkábultak a nektártól, lábukat lehúzta a virágpor, mégis folyton siettek, hogy egyetlen virágtányérról se kelljen lemondaniuk. A fehér éjszakákon senki sem aludt; még a madarak is végigdalolták az éjjelt, nehogy kimaradjanak bármilyen mókából.

– Szerinted jeges még a folyó, Marta? – kérdezte aggódva Christina, és azon a néven szólított, ahogy akkoriban hívtak. Hányszor kérdezte már, amióta kiléptünk a házból? Tudtuk, hogy másnap lesz a tavaszi mulatság, és akárcsak ő, én is alig vártam, hogy lemoshassam magamról a füst, az étel és az unalmas téli hónapok szagát, hogy tisztán várjuk az év – minden bizonnyal – csúcspontját. Fantasztikus látnivalókkal és ízletes ételekkel kecsegtet, amit talán még mi is megkóstolhatunk. És persze érkeznek hozzánk látogatók a szomszéd mirből, nem is beszélve egy-egy jóképű idegenről, ami mindig is foglalkoztatta Christina fantáziáját.

– Futunk versenyt? – kérdezte kuncogva, és a válaszomat meg sem várva futásnak eredt, én azonban elgáncsoltam, és még épp sikerült elkapnom, mielőtt hasra esett volna. Felsikkantott, és úgy kapaszkodott belém, mint a fiúk, akik a vásárban bikán lovagolnak, miközben az öklével püfölt. Elvesztettem az egyensúlyom, és mindketten a töltésre estünk, ahol már virágzott a kankalin és a pázsitviola. Az éles, új fűszálak csiklandozták csupasz karomat és lábamat, ahogy talpra evickéltem. Hát ez nagyszerű: a ruhák szanaszét hevertek a poros úton. Most már tényleg volt okunk kimosni őket. De legalább dolgozhattam a folyónál: még hetekkel ezelőtt is furkósbottal kellett feltörnöm a jeget a dézsában az izba mögött, és félre kellett tolnom a jégdarabokat súrolás közben. A kezem kékre fagyott a hidegtől, és a fagyás amilyen fájdalmas, olyan lassan is gyógyul.

– Gyere, segítek! – mondta Christina, és visszanézett a falu felé. Az izba felől itt már nem láthattak.

– Nem kell hogy segíts – mondtam, habár a szennyes ruha húzta a karomat.

– Ne butáskodj! Minél előbb kimossuk az egészet, annál előbb fürödhetünk. – Kivette a szennyes felét a hónom alól. Általában nem osztoztunk a munkán, mert Christina Tánya lánya volt, apám feleségéé. Én kilenc hónappal a nyári napforduló után, egy szomszédos faluban születtem. Apám már jegyben járt Tányával, amikor anyám teherbe esett, és nem kötelezték, hogy feleségül vegye: az ilyen ügyekben a barátoké volt az utolsó szó, és természetes, hogy szívesebben vetették el apámmal az egyik saját lányukat. Miután anyám belehalt a szülésbe, Tánya magához vett. Nem sok választása volt: anyám családja megállt az izba küszöbén, és odanyújtották neki a kis életemet. Ha nemet mond, ott hagytak volna az erdő szélén, hogy a farkasok lakmározzanak belőlem. Tánya nem bánt velem rosszul a körülményekhez képest. Mindegyikünknek keményen kellett dolgoznia, és én is megkaptam a részem a kosztból, még ha szegényes volt is az. De Tánya gyakran undok volt velem: a hajamat húzta, és a karomba csípett a legkisebb hiba láttán is.

– Rossz vér van benned – mondogatta. – Anyád bárkinek széttette a lábát. Ki tudja, honnan származol valójában? – tette hozzá, ha különösen rossz napja volt. – Nézd csak meg magad a zöld, ferde szemeddel és hollófekete hajaddal. Jobb, ha vigyázol magadra! – Ha apám hallotta is, nem szólt egy szót sem, csak még szomorúbbnak tűnt, mint általában. A háta hajlott volt a sok munkától a kolostor földjein. Csak olyankor húzódott fogatlan mosolyra a szája, akkor csillogott beesett szemében tompa fény, amikor megivott egy pár csupor kvaszt.

Mielőtt továbbmentünk volna, Christina karon fogott, és a nap felé fordított.

– Egy, kettő, három! Ki tud a legtovább a napba nézni? – vezényelte lihegve. – Csináld! Még akkor is, ha égeti a szemhéjad! A szemed előtt táncoló fénypontok között meglátod majd a férfit, akihez hozzámész.

Mennyire igyekeztünk, hogy találkozzunk ezzel a férfival: éjfélkor három szál drága gyertyát gyújtottunk egy tál víz körül, és körberaktuk széndarabokkal; csak bámultuk és bámultuk, de a víz felszínén mindig csak a saját tükörképünket láttuk. Egyetlen nyárközép sem telhetett el úgy, hogy ne szedtünk volna hét különböző vadvirágot, és a párnák alá ne dugtuk volna a csokrot, hogy odacsaljuk a jövendőbelinket az álmainkba. Éreztem, hogy a délutáni nap melegíti az arcomat, és a szemhéjam belsején értelmetlenül táncoltak az aranypöttyök. Megcsókoltam Christina arcát.

– Gyere! – mondtam, a part meleg sziklái után vágyakozva. – Még meg is akarok száradni, miután végeztünk a fürdéssel.

A földeken a „lelkek” kétrét görnyedve dolgoztak, és apámat is megláttam köztük. Tavasszal, az első aratás előtt a termőföldnek csak egy részét vetették be. Nyáron a második részbe tarlórépát, céklát és káposztát vetettek, amit télen is lehetett aratni, amikor a föld már keményre fagyott. A föld utolsó harmadát parlagon hagyták addig, amíg a következő évben oda nem ért a vetésforgó. Kevés időnk volt, hogy tartalékot gyűjtsünk az év hátralévő részére, és akár egy-két elvesztegetett nap is éhezést jelenthetett később. Augusztusban apám akár tizennyolc órát is eltöltött naponta a földeken. Nem, nem szerettük a földet, ami eltartott minket: könyörtelen úrnő volt, aki a legkisebb hibáért is megbüntetett. Ám a munka, amivel Istennek tartoztunk, nekünk, lelkeknek, sosem hagyta, hogy megpihenjünk. A barátok fel-alá járkáltak a munkások között hosszú, sötét csuhájukban, és árgus szemekkel figyelték a tulajdonukat: a termőföldet és a rajta dolgozó embereket is.

– Mit gondolsz, mi van a barátok csuhája alatt? – kérdezte Christina kotnyelesen.

Vállat vontam.

– Nem sok minden, különben átlátszana a szöveten – mondtam.

– Különösen, amikor téged látnak – tette hozzá Christina.

A szavai Tánya sértéseit idézték fel bennem.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem mogorván.

– Nem te vagy kettőnk közül az idősebb, Marta? – kiáltott fel. – Ne mondd, hogy nem vetted észre, hogy néznek rád a férfiak! Mind veled akarnak majd táncolni a mulatságban, és rám ügyet sem fognak vetni!

– Badarság! Úgy nézel ki, mint egy angyal. Egy angyal, akire rettentően ráférne már egy fürdés. Gyerünk!

A folyóparton elhelyezkedtünk a sekély résznél, amit tavaly találtunk. Egy kis ösvény vezetett hozzá egy nyírfaligeten és egy kis növésű bozótoson keresztül. Az összes kis ágon korai rügyek fakadtak; itt hamarosan tejoltófű és vad nőszirom fog virágozni. A folyóparton szétválogattam a mosnivalót: a férfiak szép vászoningjeit és nadrágjait az egyik oldalra tettem, a másikra pedig a szarafán ruhákat és a vászonköntösöket, amiket mi, nők viseltünk az ünnepnapokon. Jó néhány hosszú téli estét töltöttünk azzal, hogy színes virágmotívumokat hímeztünk az egyenes gallérokra. Azt reméltük, talán a másnapi vásárban el tudjuk cserélni apánk faragott kis tárgyait (pipákat, tálakat, kanalakat és poharakat) néhány új fonálra. A hajamat laza kontyba fogtam, nehogy belelógjon a koszos habokba, és úgy hajtogattam kifakult fejkendőmet, hogy védjen a naptól. Aztán megkötöttem a szarafánom széles szoknyáját a térdem körül – a szövet bélelt és foltozott volt, hogy kívül tartsa a hideget –, és meghúztam a ruhaujjam varrásain átfűzött, hosszú zsinórokat, amitől a szövet számtalan ráncba rendeződött. A távolból úgy nézhettem ki, mint egy hosszú, csupasz lábakon álló felhő.

– Kezdjük! – Az első vászonneműért nyúltam, Christina pedig odaadta nekem a drága szappant. Belemerítettem a mosódeszkát a tiszta vízbe, és addig dörgöltem éles bordáit a szappannal, amíg vastag, csúszós réteg nem borította őket. Szappant csinálni kemény munka volt; az ember egész teste sajgott utána. Tánya általában ősszel bízott meg a szappankészítéssel, amikor a barátok disznót és marhát vágtak, hogy legyen sózott, füstölt és pácban eltett hús télire a kamrában, a maradék csontokat pedig nekünk adták – vagy tavasszal, hogy felhasználjuk az egész télen gyűjtögetett hamut. Az összes asszony segített a munkában: összekeverték az esővizet és a hamut a disznó- vagy marhazsírral és őrölt állati csontokkal, amiből maró lúg lett; ezt azután órákon át főzték óriási üstökben. A szürke, nyálkás lé hangos pukkanásokkal, forrón bugyborékolt, és óráról órára, lassan sűrűsödött. Folyamatosan kevergetni kellett, amíg azt nem éreztük, hogy a karunk mindjárt leszakad. Este a folyékony szappant fa öntőformákba töltöttük. Ha volt annyi fölös sónk, hogy tehettünk bele, kemény szappantömböket kaptunk. De a só általában az állatoknak kellett, vagy a hús és a káposzta elrakásához télire, így hát a szappanunk inkább csak nyálka volt, amit hozzáadtunk a mosóvízhez.

A folyó csillogott, és Christinával gyorsan dolgoztunk: a fürdés ígérete ösztökélt minket. Belemerítettük a ruhákat a vízbe, alaposan átdörzsöltük, és a lapos kövekhez csapkodtuk őket.

– Képzeld azt, hogy az apát úr! – noszogattam Christinát, hogy csapja oda erősebben. Hátravetett fejjel kacagott, szőke haja kibomlott a kontyából. Kifacsartuk a ruhákat, és kiakasztottuk őket száradni a part menti, alacsonyabb faágakra.

– Felkészülni, vigyázz, rajt! – kiáltotta Christina, miközben én még mindig az utolsó inget igazgattam és simítgattam. Kioldotta az övét, futás közben áthúzta a fején egyszerű szarafánját és durva szövésű ingét, és meztelenül megállt a tavaszi napsütésben. Mennyire más volt, mint én! A bőre fehér, mint a fölözött tej, a teste karcsú, a csípője keskeny, a melle peckes, és még olyan kicsi, hogy talán a tenyerébe is beleférne. A mellbimbója olyan volt, mint két kis málnaszem. Készen állt a gyerekszülésre: a vére már tavaly eleredt. Én ugyanakkor… hát, Tányának valószínűleg igaza volt, amikor azt mondta, az anyámra hasonlítok. A hajam sűrű volt és fekete, a bőröm pedig akár a vadméz – vagy a megszáradt takony, Tánya véleménye szerint. A csípőm széles volt, a lábam hosszú és erős, a mellem nagy és kemény.

Christina a part közelében pancsolt, ahol sekélyebb volt a folyó. A feje hol eltűnt, hol kibukkant a kövek között, ahol a víz medencékbe gyűlt. A folyómeder homokja fehéren ragyogott a lábai közt, amikor fölállt.

– Gyerünk már, mire vársz? – kacagott, aztán fejest ugrott a fodrozódó vízbe, és hagyta, hogy az áramlat magával rántsa a mélybe. Levetkőztem, amilyen gyorsan csak tudtam, kibontottam a hajamat, és utána siettem. Lubickoltunk, ugráltunk, és – édes, tiltott gyümölcs! – bedörzsöltük egymás testét az értékes szappannal. Nyitott szemmel úsztam a víz alatt, vízicsigák után kapkodtam, hegyes nádszálakat törtem le a partról, hogy megpróbáljak megszigonyozni egy angolnát, és megcsiklandoztam Christina lábujjait, mintha kis hal lennék… Bármit, csak hadd nevessünk egy jót a szörnyű téli hónapok után!

A víz még mindig jeges volt. Én másztam ki először, és egyből tetőtől talpig libabőrös lettem. Ahogy megráztam a hajam, szerteszét szálló vízcseppek csillámlottak a napfényben. Aztán újra kontyba kötöttem.

– Ez jobb, mint a fürdőházban! – bugyborékolta Christina, aki még mindig a sekély vízben lebegett. – Itt legalább nem csapkodják a talpad faágakkal, míg járni is alig tudsz.

– Nahát, azt majd meglátjuk! – mondtam, és letörtem egy hosszú ágat a bokrokról. Christina felsikkantott, és a víz alá bukott. Ám ekkor mindketten egyszerre kezdtünk fülelni: lovak nyerítését hallottuk, kavicsok ropogását a kocsikerék alatt, férfihangokat.

– Maradj a vízben! – szóltam rá, és kinéztem az útra. Három lovas vett körül egy kocsit, amit fakó vászonponyva takart. A kocsibakon ülő férfi megállította az istrángra kötött lovakat. Habár messze voltak, éreztem, hogy engem méricskél, és mindennél jobban szerettem volna, ha a kezem ügyében van a hosszú szarafánom.

– Ki az? – kérdezte suttogva Christina, oda-vissza sodródva a sekély vízben.

– Pszt! Nem tudom. Maradj ott, ahol vagy!

Rémülten láttam, hogy a férfi leszáll a bakról, és odadobja a gyeplőt az egyik lovasnak. Három fegyveres férfit számoltam össze, mialatt elindult az ösvényen a folyópart felé. A bokorhoz szaladtam, ahol a tiszta szarafánom száradt. Még nyirkos volt, de azért magamra rántottam. Éppen hogy csak sikerült lehúznom a combomra, amikor a férfi megállt előttem.

Annyi idős lehetett, mint az apám, de látszott, hogy sosem dolgozott olyan keményen. Hosszú orosz kabátjának sötét prémgallérja volt, nadrágja pedig puha bőrből készült, és gazdagon hímzett öv fogta össze. Magas szárú csizmáját sár és por lepte. A szemem elé tartottam a kezem, hogy jobban lássam. A férfi homlokán izzadság csillogott, noha az arcát lapos hódprém kalap árnyékolta. Dús szakállat viselt, mint akkoriban minden orosz férfi. Tetőtől talpig végigmért, aztán lehúzta a kesztyűjét. Rövid, vaskos ujjain jó pár, fényes kövekkel díszített gyűrűt viselt. Még sohasem láttam hasonlót: még az apát sem viselt ennyi ékszert. Hátraléptem. Rémületemre utánam jött.

– Merre kell menni a kolostorba, te lány? – kérdezte durva németséggel. Megvolt még minden foga, de az ínye bíborvörös volt a dohányrágástól, és izzadságszagot árasztott a hosszú út után. Illetlenség lett volna azonban grimaszolnom, és megsértenem egy átutazót, úgyhogy csak álltam ott kényelmetlenül, amíg méregetett. Éreztem, hogy a mellem körvonalai átlátszanak a vékony, nedves szöveten. Ahogy a hajam elkezdett kibomlani a kontyból, és ösztönösen odakaptam, hogy megigazítsam, a ruhám félrecsúszott, és kivillant alóla a vállam.

Ahogy a fickó nyelve végigsimított az ajkán, a kígyó jutott eszembe, amit a testvéremmel, Fjodorral találtunk tavaly nyáron a zöldségágyásunk levelei között. Halványzöld volt, és szinte láttuk sötéten világító beleit feszülő bőre alatt. Eleinte lassan siklott felénk. Habár ő volt a kisebb, Fjodor a háta mögé parancsolt. A hüllő veszedelmesnek tűnt, de az öcsém lehajolt, és fölvett egy nehéz követ. Abban a pillanatban, amikor a kígyó tátott szájjal előrevetette magát, Fjodor agyonütötte. Az állat teteme még egy ideig rángatózott és vonaglott a földön.

A férfi még egyet lépett felém, és Christina a vízből rám kiáltott:

– Marta, vigyázz!

A fickó arrafelé fordította a fejét, én pedig lehajoltam, és felkaptam egy mohás követ. Szűz voltam, igaz, de tudtam jól, hogy mit akar. Elvégre a hátsó udvarban voltak kakasaink és tyúkjaink; apámnak pedig a kolostor istállójában sokszor kellett lefognia a kancákat, hogy a mén meghágja őket. Az izbákban ráadásul, ahol az egész család együtt aludt a lapos kemencén, a testek és a lélegzetek kavargásában, nem sok minden maradt titokban. Tudtam, hogy mit akar, és azt is, hogy nem fogja megkapni tőlem.

– A kolostor arra van, egyenesen tovább az úton. Ha siet, hamar odaér! – mondtam foghegyről, habár reszkető hangom biztosan elárult.

Nem válaszolt, csak még egy lépést tett felém.

– A szemed ugyanolyan színű, mint a folyó. Mi mást kell még megtudnom rólad? – kérdezte. Már alig egy lélegzet választott el minket egymástól.

A sarkamra álltam, és rásziszegtem:

– Ha egy lépéssel is közelebb jön, betöröm a koponyáját, és belesütöm pitébe az agyvelejét! Szálljon vissza a kocsijára, és menjen a nyavalyás barátokhoz! – Fenyegetően lóbáltam a kezemben a követ. A szemem sarkából láttam, hogy a három útitársa leszáll a nyeregből, kinyújtóztatják zsibbadt tagjaikat a hosszú lovaglás után, és hagyják a lovakat legelészni. Az ajkamba haraptam. Egy koponyát még be tudok zúzni, de négy férfi ellen semmi esélyünk sincs. A szívem dübörgött a mellkasomban, miközben próbáltam nem átadni magam a félelemnek. Az első lovas mintha már indult is volna felénk az ösvényen. Az idegen gúnyosan vigyorgott, biztosra vette, hogy könnyű győzelmet fog aratni. Christina a vízben sírdogált, amitől égtelen haragra gyúltam: a dühöm erőt és bátorságot adott.

– Tűnj innen, nyavalyás orosz! – vicsorogtam rá. Láttam, hogy tétovázik. Aztán egyszer csak feltartotta a kezét, és intett a társának, hogy álljon meg. Az utazó fölényesen mosolygott.

– Egek, te lány, nagyon szórakoztató vagy! Találkozunk még, és akkor kedvesebb leszel hozzám. – Felém nyúlt a kezével, mintha meg akarná érinteni a hajamat. Christina felsikoltott. Én a fickó lába elé köptem. Az arca megkeményedett. – Na, várj csak! – fenyegetőzött. – Marta, igaz? Így hívott az a kis macska ott, a vízben?

A félelemtől elnémulva néztem, ahogy megfordul, és felmegy a töltésen. Csak amikor egy ostorcsapással újra nógatni kezdte a lovait, és a patkódobogás meg a kerekek zörgése már elhalt, akkor mertem újra levegőt venni, és kiejteni a követ izzadt, ragadós ujjaim közül. A térdem megroggyant, és egész testemben rázkódva a durva szemcsés, szürke homokra roskadtam. Christina kilábalt a vízből, körém fonta a karját, és addig szorítottuk egymást, amíg már csak a hidegtől, és nem a rémülettől borzongtam. Megsimogatta a hajam, és azt suttogta:

– Marta, te annyira bátor vagy! Én sosem mertem volna egy buta kis kaviccsal megfenyegetni. – Lenéztem a lábamnál heverő kőre. Most tényleg butának és kicsinek látszott.

– Szerinted fogunk még találkozni vele? – kérdezte Christina, miközben feltápászkodtam. Aggódva haraptam az ajkamba. A kolostorhoz vezető utat kérdezte, és mi mindannyian – az izbánk, a földünk, a ruháink és mi magunk is – a kolostoré voltunk. Elhessegettem a gondolatot.

– Dehogy – mondtam, és reméltem, hogy magabiztosabbnak hangzom, mint ahogy érzem magam. – Soha többé nem látjuk ezt a zsírosbödönt. Reméljük, leesik a kocsiról, és kitöri a nyakát.

Nevetni próbáltam, de nem sikerült. Christinán sem láttam, hogy hitt volna nekem. Felhők takarták el a napot, és a nappali világosság kezdte átadni a helyét az este kékjének. Dideregtem nyirkos ruhámban, ami ráadásul megint sáros volt. Micsoda kellemetlenség: holnap kora reggel, még az ünnep előtt újra ki kell mosnom. Homokot és kavicsot söpörtem le a sípcsontomról.

– Menjünk! – Némán belebújtunk régi ruháinkba, és összegyűjtöttük a még mindig nyirkos mosást, amit otthon majd a kemence fölé kell teregetni, hogy megszáradjon. A kunyhóban a levegő még párásabb lett tőle, amitől Fjodor öcsém csak még jobban köhögött.

– Ne mondjuk el senkinek, rendben? – mondtam Christinának, remélve, hogy meg tudom győzni magam, hogy a találkozás a folyónál meg sem történt. De a szívem mélyén tudtam, hogy a történet még nem ért véget. A világon semmi sem történik ok nélkül. Az életem aznap délután irányt váltott, mint a szélkakas a kolostor tetején, amit megforgat a hirtelen jött vihar első szélrohama.

1 Szarafán: orosz női népviselet, hosszú ujjatlan ruha. (a szerk.)

2

A sokadalom előtti éjszaka esett az eső. A barátok a magamfajta nyemectől2 nem várták el, hogy vasárnap a templomukba járjon, mint a többi lélek: katolikusnak kereszteltek, de a hit nekem csak az elmotyogott imádságokat és a folytonos, háromujjas keresztvetést jelentette. Ez úgymond elég volt – legalábbis azt reméltük –, hogy a halálunk napján belépést nyerjünk a szabad emberek mennyországába.

A kolostor melletti vásártérre menet a lábunk az út meleg sarába süppedt, és minden lépésünket halk cuppanás kísérte. Fából és rafiából készült szandálunkat a kezünkben vittük, hogy tönkre ne menjen. A húgom, Margrete, aki még csak négyéves volt, alig tudta tartani velünk a lépést, ezért megfogtam a kezét, és lelassítottam, hogy felvegyem igyekvő kis lábai iramát. A reggel még nyirkos volt, délutánra azonban már kisütött a nap, az ég pedig tágas volt és kék. A falu legelőjén a férfiak még most is a földet egyengették az esti tánchoz, a nők pedig kötelet feszítettek ki a magas nyírfák közé, hogy a gyerekek hintázhassanak. Mások kis csoportokba verődve álltak hosszú, élénk színű ruháikban, nevetgéltek, beszélgettek, énekeltek és tapsoltak hozzá. A vásártér máris megtelt élettel, hiszen az emberek a tartomány minden sarkából eljöttek, hogy részt vegyenek a mulatságon.

Az első sátornál, ami előtt elmentem, egy póznához kötözött medve forgolódott; a bundája loncsos volt és bozontos, a fogait pedig a karmaival együtt tompára reszelték. Még így is jobb volt azonban távol tartani a háziállatoktól: a medvék vad, kiszámíthatatlan természete ilyenkor csak szunnyadt, de a láncok nem tudták volna visszatartani. Télen gyakran megesett, hogy a vándorkereskedők, akik medvével járták az országot, halálra fagytak az út szélén; a medvék ilyenkor kitépték a láncukat halott gazdájuk kezéből, mert az éhség a legközelebbi házak és tanyák felé űzte őket. Ezért hát Margretével nagy ívben elkerültük Mackó uraságot, aki jobb híján a karmát élesítette a póznáján. Margrete keresni kezdte az anyját, Tánya azonban megállt egy bódénál, ahol nyakláncokat és karkötőket árultak. A kislány az ajkához emelte az ujját, és kíváncsian felemelte egy sátor lapját, ami színpompás anyagdarabokkal volt megfoltozva és kivarrva.

– Margrete! – Már épp korholni kezdtem volna, amikor megrettenve hátrahőkölt. Odamentem, és bekukucskáltam: a sátor közepén megkötözve egy rettenetes szörnyet pillantottam meg, akinek két feje, négy karja és két lába volt. Elnyomtam egy kiáltást, amikor az egyik fej felénk fordult, és ránk nézett, míg a másik tehetetlenül csuklott oldalra. Az egyik bénult szájból nyál csorgott, míg a másik szomorú, kissé csálé arcon valami mosolyféleség futott át. Megmozdult a keze, és felém nyúltak az ujjai. Megszámoltam őket: hat volt belőlük! Hátraléptem. Rémületes látvány volt, de nem tudtam levenni róla a szemem. Margrete visszahúzódott mellém. Ekkor a hátunk mögül érces hang zendült:

– Ahá, az ifjú hölgyek máris ennyire kíváncsiak a különlegességek sátrára, tele a világ csodáival?

Annyira megijedtünk, hogy kis híján beestünk a sátorba. A hátunk mögött egy férfi rövid láncot tartott a kezében, melynek másik vége egy törpe nyakára hurkolódott. A másik oldalán világoszöld és kék foltokból varrt ruhában egy lány állt, dereka körül kötéllel, hajában tépett halászhálóval. Még sohasem láttam kifestett arcot, és a látvány megrémített: az arca úgy nézett ki, mintha csomós lisztbe nyomták volna, az orcájára két rikító piros foltot festett, a szemét és a szemöldökét pedig egy széndarabbal húzta ki.

A férfi meghajolt.

– A nevem Lampert mester, és elhoztam a világ csodáit nyomorúságos kis falujukba – mondta. Összevontam a szemöldököm: a mirt csak nekünk van jogunk pocskondiázni, nem valami jöttment idegennek! Lampert mester ekkor oldalba rúgta a törpét, aki erre szaltózott egyet, és a felöltőjére varrt csengettyűk és fakó érmék vidáman csilingeltek. – Senki másnak nincsenek olyan törpéi, sellői és szörnyetegei, mint nekem. Jöjjenek el ma este a műsoromra, hölgyeim!

Hölgyeim? Margretével kuncogni kezdtünk. Még soha senki nem szólított így minket. Lampert mester gyerekes viselkedésünkről tudomást sem véve folytatta:

– Egy vidám versenyre is sor kerül majd, rohadt gyümölccsel kell dobálni a szörnyemet. Az lesz a győztes, aki pontosan telibe trafálja az arcát – mutatott rá a nyomorúságos teremtményre a sátor közepén. Félénken újra ránéztem. Most mindkét fejét újra lehajtotta, és a karja is hasznavehetetlenül lógott. A „sellő” – bármit is jelentsen ez – rám mosolygott; fogai közt fekete lyukak tátongtak. Istenem, mennyire hálás voltam, hogy Tánya ebben a pillanatban mérgesen kivonszolt a sátorból Margretével együtt!

– Te meg mit keresel a vándor mutatványosok között? Vagy talán te is közéjük tartozol? – förmedt rám. – Gyere, Christinával épp a tűznyelőt nézzük. – Habár a hangja szigorú volt, azért a kezembe nyomott néhány szem mézes, pirított diót. Isten tudja, hogyan sikerült dugdosnia a pénzt apánk elől, aki biztosan fájlalta volna, hogy emiatt le kell mondania egy italról vagy egy adag rágódohányról. Ez aztán igazi ünnepnap volt, nem is vitás.

A sátorok és bódék közti sáros ösvényeken egy zenekar közeledett, és a dobok, fuvolák és csengettyűk vidám hangja szerencsére elnyomta Tánya korholó szavait. Margrete szájába dugtam pár szem diót, aztán Tánya és Christina után eredtünk a bódékhoz, ahol a tűzevők, zsonglőrök és bűvészek tartottak bemutatót. A bűvész éppen egy piros labdát húzott elő egy paraszt zsíros füléből. A tömeg lelkesen tapsolt és éljenzett. Néhányan a férfiak közül tülekedni kezdtek, mert ők is szerették volna, hogy labdát varázsoljanak elő a fülükből.

Christina a tűznyelőre mutatott.

– Láttad azokat az izmokat? És hogy nyeli a tüzet! – kuncogott. Magamban felsóhajtottam. Ha a barátok nem találnak Christinának hamar egy férjet a falubéli jobbágyok közül, nemsokára mi leszünk azok, akik egy kis csomagot hagynak ott az erdő szélén.

Néhány lépéssel továbbmentem egy zsonglőrhöz, akinek hosszú, fehér szakálla volt, és meztelen mellkasát kicserzette a nap. A homlokára cinóbervörös pötty volt festve, a fülcimpáját nehéz fülbevalók húzták, ősz haját hátrasimította és befonta, a szeme azonban mégis tisztán és fényesen csillogott. Annyi mindent láthatott már életében! Én viszont egész életemben itt maradok, ebben a faluban. A tömeg elnémult, amikor egy negyedik és ötödik buzogányt is kézbe vett a három mellé, amiket már tartott, és tört németséggel így szólt:

– Két buzogány: a kontároknak! Három buzogány: a bolondoknak! Négy buzogány: egész jó! Öt buzogány: a mestereknek!

Christina mellém furakodott, és Margrete kis keze is a kezembe siklott. Tánya is csatlakozott hozzánk. A buzogányok egyenesen fölrepültek az égbe, magasra és gyorsan, fatestük csillogott a napsütésben. Az öregember segítője zsonglőrködés közben egy hatodik buzogányt is bedobott neki, majd a hetediket! Zajosan beszívtam a levegőt, ám aztán lélegzet-visszafojtva figyeltem; a színes zenésztársaság nagy csinnadratta közepette újra elvonult mellettünk.

Amikor a zsonglőr levette a sapkáját, hogy körbejárjon pénzért, továbbmentünk. A borbély-sebésznél az emberek sorban álltak a mindenféle bajaikkal és fájdalmaikkal. Hallottam egy ember kétségbeesett jajveszékelését, amikor a borbély az egyik jó fogát húzta ki – ugyanakkor a bábjátékos bódé felől éljenzés hallatszott, ezért arra indultunk. Az előadás már nagyban tartott. Leültünk a fűbe, a többi néző közé. Egy kicsit biztos nézhetjük anélkül, hogy befizetnénk rá, gondoltuk. A helyszín egy erőd volt. Az egyik báb csillogó, kerek sapkát viselt, és a zekéjére az orosz kétfejű sas volt hímezve. Ez biztos a fiatal orosz cár. Egy katonafigura állt meg előtte, és a mellettem ülő férfiből kirobbant a nevetés.

– Miről szól ez? – kérdeztem. – Ez a cár?

A férfi bólintott.

– Igen – mondta. – Két évvel ezelőtt Péter cár meg akarta nézni a rigai erődöt. Szinte sosincs Moszkvában, tudtad? – Vállat vontam, mire folytatta. – De a svédek nem engedték. Egy közönséges közkatona állta útját minden oroszok cárjának, és a svéd király – mutatott egy harmadik bábra, ami egy kis széken ült – még csak meg sem büntette. A cár állítólag azóta is dúl-fúl a sértés miatt. Bosszút esküdött minden svéd ellen. – A kezébe fújta az orrát. A cár éppen hisztériás rohamot kapott, és vadul megtaposta a koronáját. Hangosan nevettem a többiekkel együtt, és éppen Margretének adtam oda a maradék mézes diót, amikor árnyék vetült rám, és eltakarta a napot. Valaki oroszul azt mondta:

– Ez az a lány.

Fölnéztem. A férfi volt a folyópartról.

2 Nyemec: német (orosz)

3

Három útitársával és egy csapat szerzetessel körülvéve a férfi ma még tehetősebbnek tűnt köztünk, cselédek, parasztok, naplopók és csirkefogók között. Alacsonyan lógó öve tele volt gazdag hímzéssel, és a meleg idő ellenére sötétzöld bársonykabátjának széles gallérja ma is prémmel volt szegélyezve. Tánya felugrott, és engem is talpra rángatott.

Az egyik barát rám mutatott:

– Tánya, ez a te lányod?

– Nem, otyec. – Mindenkit, akinek hatalma volt fölöttünk, „otyecnek”, „apának” hívtunk. – Marta a férjem lánya. De én neveltem fel. Vagy legalábbis próbáltam – tette hozzá keserűen. Fájt a csuklóm, annyira szorította. – Valami rosszat csinált?

Az orosz a szakállát simogatta, és rám mosolygott. Nem láttam a szemét, amit a nagy, lapos hódprém kalap árnyékolt. A barát megfogta az államat. Bűzlött a savanyított hagymától és a miseruháktól, amiket túl sokáig hordott. Összeráncoltam az orrom. Hát nem tudnak a papok mosakodni, vagy legalább cserélni az alsónadrágjukat? A szerzetes szégyentelenül megbámult, mielőtt elengedett volna.

– Menjetek haza! Kora este ellátogatunk az izbátokba.

– De hát ma este van a tánc! – kiáltott fel Christina. – Egész télen erre vártam! – Mindannyian erre vártunk egész télen.

A barát fürkésző pillantást vetett Tányára. Tánya vállat vont, és üres, semmitmondó arckifejezést öltött. Ez volt a jobbágy egyetlen és legrégebbi fegyvere az urak ellen, akiket a hatalmuk akaratlanul is az ellenségünkké tett. El kellett viselnünk, hogy állandóan beleártják magukat a számunkra szent dolgokba, legyen az a család vagy a munka. Vajon milyen gyakran hiúsultak meg a parancsaik a szellemi űrben, amibe menekültünk?

Hazafelé menet Christina duzzogott, Tánya arcára pedig ráfeszült a harag. Sokat és hangosan köpködött, miközben gyalogoltunk. Amikor megpróbáltam elmondani neki, mi történt a folyó mellett, csak annyit mondott: – Elhallgass! Tudtam én, hogy semmi jóra nem számíthatunk tőled! – Margrete sírt, és háromszor esett el a rövid úton. A harmadik után fölvettem, és a csípőmön vittem tovább; meleg kis teste szorosan az enyémhez simult. Máris éreztem, hogy most hordozom így utoljára.

Szinte megkönnyebbültem, amikor estefelé végre kopogtattak a kunyhónk ajtaján. A mirben kísérteties volt a csend, mert mindenki, aki élt és mozgott, a vásártéren mulatozott. Az ismeretlen sorsot várni önmagában is büntetés. Apám korábban megkérdezte, mi történt, de csak annyit tudott meg, hogy a barátok el akarnak jönni, hogy meglátogassanak. Sóhajtott, felállt a kemencétől, ami az izba egész sarkát elfoglalta, és újabb kvaszadagot töltött magának egy lapos tálba. Aztán leült egy padra a viskó „piros” sarkában – ami a jó, tiszta sarkot jelentette –, és porolgatni kezdte Szent Miklós ikonját, ami olcsó földszínekkel volt egy durva fatáblára festve. Ránézett a közönséges fakeresztre az ikon mellett, és összeráncolta a homlokát, mintha gondolkozna valamin. Végül megvonta a vállát, és hagyta, hogy a két tárgy ott függjön tovább egymás mellett. Meglapogatta maga mellett a padot, hogy üljek le mellé.

– Halljam, miben mesterkedtél, Marta, hm? Semmi baj, nekem elmondhatod. – Meglepve láttam, hogy mosolyog. Vállat vontam.

– Semmi különös nem történt. Egy orosz, aki a barátoknál vendégeskedik, tegnap meg akart tapogatni a folyóparton. Úgyhogy megfenyegettem, hogy betöröm a koponyáját.

Apám akkorát nevetett, hogy köhögni kezdett. A lapos kemencéből áradó füst, ami betöltötte a kunyhónkat, már régen megbetegítette.

– Szóval semmi különös, igaz? Helyes – zihálta, amikor újra lélegzethez jutott.

Tánya hűvösen méricskélt. Semmi más nem hangzott el, amíg a férfiak meg nem érkeztek.

Maguk nyitottak be az ajtón. Ahogy beléptek a magasított küszöbön, apám arcáról hirtelen eltűnt az érzelem, mint ahogy korábban Tányáéról. Egy pillanatra fölállt, három ujjal keresztet vetett az orosz módi szerint, aztán visszaült.

A férfi a folyópartról egy pillanatra az orra elé tette a könyökét: amikor kintről belépett, a kis lyukban élő hat ember bűze egyszerre zúdult az arcába. Undorodva nézett körül az izbában, aminek négy fala összetartotta nyomorúságos életünket. A gerendák közé főtt mohát tömködtünk, hogy távol tartsuk a csótányokat. Tekintete átsiklott a szerény ruha- és ágyneműkupacokon, amiket a földön tartottunk összehajtva. Hat durván faragott fatálkánk egy sarokban pihent, a vizesdézsa mellett. A dolgunkat egy másik vödörbe végeztük, amit az utcára ürítettünk. A férfi szája széle megrándult, mielőtt csizmája sáros sarkát a padlónkat borító szalmába törölte. Gyűlöltem a pökhendiségéért. Ez elvégre az otthonom volt.

– Brat – szólította meg a szerzetes apámat. „Testvérem.”

– Isten hozott, otyec – mormolta apám.

A barát meghajolt az ikonunk felé, és keresztet vetett.

– Jó, hogy tisztán tartod az ikonodat – mondta. Apám elmosolyodott, és a barát folytatta: – Van egy vendégünk a kolostorban. Vaszilij Gregorovics Petrov, egy valkai kereskedő. Cselédlányra van szüksége, és kegyességében a te családodra esett a választása.

Kegyesség! Fuldokolni tudtam volna a haragtól, Tánya azonban felpattant, és maga elé taszigálta Christinát. Esetlenül pukedlizett Vaszilij előtt, és megnyalta az ajkát.

– Méltóságos úr, a nagy házakba sok cseléd kell. Én mondom, méltóságos uram, senki sem dolgozik ügyesebben és keményebben, mint az én Christinám. Nézze meg az úr, hát nem egy angyal? – Addig cibálta a lánya fonatát, amíg szőke haja a vállára nem omlott. – Ez a szépséges bőr… és milyen gyönyörűek a fogai!

Szétfeszítette Christina keskeny állkapcsát, hogy megmutassa a fogait, mint a gazdák a tavaszi marhavásáron! Olyan visszataszító volt, amit művelt, hogy még a barát is felhúzta a szemöldökét. Apám a fal felé fordult. Vaszilij megfogta Christina csuklóját, ahol az erek kéken kilátszottak tejszínű bőre alól. Megrázta a fejét.

– Egy telet sem élne túl. Nem etethetek haszontalan szájakat. – Belecsípett Christina keskeny csípőjébe. Christina összerezzent a fájdalomtól. – Gyereket szülni is alkalmatlan. – A szerzetes tömött szakállát simogatta. – Nem, őt akarom. Egészséges és erős, mint az igásló – mutatott rám. Azt hittem, elájulok.

Tánya újra közbevágott:

– Neki rossz a vére, ostoba, és ráadásul még lusta is! – Nem akarta ilyen könnyen annyiban hagyni.

– Elhallgass! – Vaszilij benyúlt a bőrtarisznyába, ami az övén lógott a tőre és a pisztolya mellett. Egy rakománnyal megrakott kocsival semmilyen hosszú út nem volt veszélytelen. Átadott a barátnak néhány pénzérmét. Tánya még egyszer az előtérbe furakodott.

– És mi lesz velünk? Elveszítünk egy munkáskezet, ha elmegy! – Kinyújtotta a tenyerét. Apám arca elsötétült. Vaszilij habozott, a barát azonban megrándította a vállát, mire a kereskedő odaadott Tányának egy ezüstpénzt. Tánya gyorsan beleharapott, és zsebre vágta.

Vaszilij felém fordult:

– Szedd össze a holmidat! A kocsim kint vár. Most rögtön indulunk.

Tánya noszogatni kezdett. A legjobb vászoningemet viseltem, aminek virágmintával hímzett gallérja volt, alatta pedig tiszta szarafánt. Valka háromnapi lovas útra volt: tudtam, hogy az úton tönkre fog menni a ruhám. Amikor kioldottam az övemet, a barát elfordult, Vaszilij azonban tetőtől talpig végigmért. Levettem az aláöltözetemet, és fölvettem az egyszerű, hosszú ujjú, hétköznapi ruhámat, fölé pedig egy régi inget. Az arcomon szégyenpír égett, mialatt kontyba fogtam a hajfonatomat, és szorosan magamra kötöttem a fejkendőmet. Megesküdtem magamnak, hogy nem fogom megkönnyíteni a dolgát.

– Kész vagyok – mondtam.

Apám életében először megölelt.

– Vigyázz magadra, gyermekem. Anyád rendes asszony volt. A következő életben találkozunk, ha Isten is úgy akarja – súgta a fülembe.

– Mit törődik velem Isten? – sziszegtem, hogy visszatartsam a könnyeimet. Vaszilij megragadta a csuklómat. Margrete sírva fakadt. Tánya megpofozta, amitől csak még jobban sírt. A barát keresztet vetett rám, én meg rávicsorogtam. Aztán már kint is voltunk az ajtón, és felültem Vaszilij mellé a bakra. Három embere, akik le sem szálltak a lovukról, csak egy pillantásra méltatott. Nyilván már az elejétől tudták, hogy az üzlet hamar megköttetik. Émelyegtem a megaláztatástól.

Valkába menet az út nagy részén Vaszilij mellett sírdogáltam. Egy szót sem szólt hozzám, csak a lovaknak csettintgetett, akik egymás mögé voltak befogva, és gyors ügetésben haladtak a keskeny utakon, a földek között, ahol a göröngyök már szárazon csillogtak. A tágas síkságon a kísérői a szekér előtt és mögött lovagoltak; a távolból úgy nézhettünk ki, mint egy csapat vadlúd az égen. Az erdőben azonban a lovuk testével védték a szekeret, hogy elriasszák a rablókat és a farkasokat. Körülnézni is alig mertem. Még semmit sem láttam a világból a mirünkön kívül. A vendégfogadóban, ahol eltöltöttünk egy éjszakát, saját szobát kaptam. Vaszilij rám zárta az ajtót. Még sohasem voltam egyedül egy szobában. A szalmaágy kényelmesebb volt, mint a kemény kemence, amin otthon aludtam. Vaszilij egyik embere az ajtó előtt strázsált, míg a másik kettő a kocsit őrizte. Mitől fél Vaszilij, hogy elszököm? Na de hová mennék? Már nem volt visszaút.

4

Amikor először megláttam Valkát, elszédített a látvány. Zaj és füst szállt fel az ég sűrű kékjébe, a házak pedig sokkal nagyobbak voltak, mint a mirünkben. A többségük a város falai közé zsúfolódott, míg mások az út és a folyó közti, széles földeken terpeszkedtek. Cölöplábakon álltak, hogy az éves áradás az ottyepel idején el ne vigye őket, akárcsak a mi mirünk néhány házát, melyek túl közel voltak a Dvinához. Próbáltam megszámolni Valka összes kéményét, de feladtam, amikor begördültünk a városkapun.

Még sohasem láttam ennyi embert egyszerre. Az utcák nyüzsgése a hangyabolyokra emlékeztetett, amiket ősszel kifüstöltünk; a hangyák minden irányba menekültek, amitől folyton nevethetnékem támadt. A gazdák a vállukon vitték a libák és a csirkék ketreceit, vagy borjút és disznót tereltek maguk előtt. Biztosan a vásár napja van, gondoltam. A jól öltözött polgárok óvatosan lépkedtek fényes bőrcipőjükben, hogy elkerüljék az utcák mocskát. A nők hazafelé siettek a bevásárlással, piros arcú fiúk pedig friss kenyeret és süteményeket árultak a nyakukban függő, jól megrakott tálcákról. Koldusok és rosszarcú alakok lézengtek gyanúsan a tömegben; a vásártéren találkoztam már ezzel a fajtával, aki bármikor elcsór egy almát vagy egy duzzadó erszényt. Kutyák verekedtek éktelen ugatás közepette a házak elé hajigált hulladékon; a kocsisok az ostorukat pattogtatták, és szitkozódtak.

Lampert mester különleges sátra versenyre sem kelhetett ezzel a látvánnyal, habár az orrom már zsibbadt volt a bűztől. A mirünkben minden szag, a mosogatólé, az elkóborolt marhák, rothadó zöldségek szaga beleveszett a síkság határtalan levegőjébe. Itt azonban a déli nap csapdába esett a sikátorokban, és a melege fullasztó felhőket képezett. Mint később megtudtam, a valkaiak egyszerűen kiöntötték az ágytálak tartalmát az ablakon, egyenesen az arra járók fejére. De az emberi ürülék szagát szerencsére elnyomta a hívogató ételek illata: leves és savanyúság, káposztával és hússal töltött pirog, sült csirke, friss lepény, és sok-sok más ínyencség, amit én, a szegény sorból származó, megnevezni sem tudtam, de az elkövetkező hetekben alkalmam nyílt őket megismerni.

Vaszilij észrevette, hogy egy csapat férfit nézek, akiknek sötét haja, ferde szeme és magasan ülő arccsontja volt.

– Tatárok, keletről – mondta. – Vérszomjas, lusta gazfickók, mind az utolsó szálig. – A férfiak megrémítettek vad tekintetükkel és a durva prémekkel, amiket még a vádlijuk körül is viseltek. – Azok az emberek pedig – mutatott Vaszilij néhány világosabb bőrű férfire térdig érő nadrágban, ezüstcsatos cipőben és keskeny szabású felöltőben –, ők lengyelek. – A magas, szőke katonák svédek voltak, akik a város kis helyőrségén állomásoztak; rám kacsintottak, mielőtt a tekintetük a rendes német lányokra tévedt, akik az anyjukkal és a cselédjeikkel mentek árustól árusig. A hajuk takarosan el volt rejtve keményített, csipkés főkötőjük alá, magas nyakú ruhájuk mídere azonban csaknem illetlenül szorosra volt húzva, hogy rásimuljon keblükre és karcsú derekukra. Úgy éreztem magam mellettük, mint egy vadember.

Egy csapat ortodox pap köszöntötte Vaszilijt, és láttam más oroszokat is hosszú, övvel összehúzott, széles gallérú köntösben; tömött szakálluk még ragacsos volt az ebédre evett levestől. Leplezetlenül vigyorogtak rám. Rájuk öltöttem a nyelvem a hátuk mögött.

– Messze vagyunk még? – merészkedtem végül megkérdezni, mert fogalmam se volt, hol vagyunk. Fölöttünk az ég nem volt több, mint egy négyzet, amit eltakartak a tornyosuló épületek. Hol van a látóhatár, hol egy erdő vagy egy folyó? Hogyan fogok valaha is eligazodni egy ilyen helyen? Ezeken járt az eszem, amikor Vaszilij hirtelen megrántotta a gyeplőt. Füttyentett, mire egy hosszú, magas falon kinyílt egy kapu. A lovak patkókopogás közepette befordultak egy kövezett udvarra.

– Itt vagyunk – mondta szűkszavúan.

Vaszilij háza a városfalon belül volt, de a folyó közelében. Hatalmas ház volt: biztos voltam benne, hogy több család is lakik benne. A ház alatt csirkék és disznók karámjai sorakoztak a facölöpök között. Jobbra és balra is istállók voltak a lovaknak és a kocsiknak – megcsapott az állatok meleg párája –, a ház mögött pedig egy hatalmas zöldségeskert terült el. Vaszilij odadobta a gyeplőt egy fiatal inasnak, és ahogy leemelt a bakról, a kezével végigsimította a mellemet. Összerezzentem, de ő csak annyit mondott nyugodtan:

– Ő Nágya. Menj utána a házba, és csináld, amit mond.

Felnéztem, miközben a cókmókomat markoltam. Egy nő közeledett felénk az udvaron át. Sötét hajába ősz szálak vegyültek, szeme pedig egy kissé kidülledt a gödréből, mint a varangyoké, amiket gyerekkorunkban szalmaszállal fújtunk fel, amíg ki nem durrantak. Három szőrszál serkent egy bibircsókból az állán; friss vér és tollak tapadtak a kötényre, amit asszonyos dereka körül viselt.

– Ki ez, nagyságos uram? – kérdezte összevont szemöldökkel, felém se nézve. A kezét a csípőjére tette, amikor Vaszilijhez beszélt.

– Egy új cseléd, Nágya – mondta Vaszilij, kerülve a nő tekintetét. – A neve Marta.

– Milyen Marta?

Vaszilij vállat vont.

– Nem tudom. Mit számít?

Nágya megmutatta a szobámat. Kifulladt, mire megmászta a vaskos falétrát, ami egy kis, huzatos kamrába vezetett. A padló fedetlen volt, két nyoszolya között pedig egy kinyitott, orosz tölgyfaláda állt, amit vaspántok fogtak át és palaberakások díszítettek. A szoba sarkában egy vödröt pillantottam meg. Amikor beléptünk, egy másik lány pattant fel a nyoszolyájáról, és sietve berakta a ládába az inget, amit éppen hímzett. Akaratlanul is feltűnt a jó minőségű, szép színű fonál, amit használt. Gyorsan pukedlizett egyet Nágya előtt.

– Pakolj arrébb, Olga, új lány érkezett. Martának hívják – mondta Nágya, és ahogy felém fordult, meglátta az arcom. – Mi az? Azt hitted, a saját szobádban fogsz lakni? Olga is a konyhában dolgozik. Segít majd betanulni, megmutatja, hogy mennek itt a dolgok.

Olga elpirult, és lesütötte a szemét. Feltűnt, milyen véznának látszik Nágya mellett. A kulcscsontja élesen rajzolódott ki a nyaka alatt, a csuklója pedig olyan vékony és csontos volt, mint egy kamaszlányé. Kezével szorosan markolta hosszú, szőke hajfonatai végét.

– Rendezkedj be, lányom, és ne okozz nekem fejfájást! – mondta nekem Nágya, és menni készült.

– Nem fogok! – mondtam sietve. Éreztem, hogy jóban kell lennem ezekkel a nőkkel. – Keményen dolgozom. A kolostorban súroltam a kemencéket és a padlót, dolgoztam a barátok raktárában…

– Helyes – mondta foghegyről Nágya. – Nincs időm a lustálkodókra. Olga, csinálj egy kis helyet a ládában, légy szíves. – Olga engedelmeskedett: az egyik oldalra tolta a holmiját. A blúzom és a másik szarafánom, amit a mulatságra viseltem, nem foglalt el sok helyet. Ám amikor ezeket a ládába helyeztem, meglepődtem: Olga szépen összehajtogatott ruhadarabjai mellett egy nyugati stílusú ruha hevert, néhány égszínkékre festett fonalgombolyag, egy sötét, csillogó fából készült fésű és még néhány tompa fényű, nagyobb gomb, afféle bokrétába kötve.

– Van még kérdésed? – Nágya megcsörgette a kulcscsomót az övén. Láthatóan ő volt itt a főnök, és alig várta, hogy mehessen a dolgára.

– Igen – mondtam merészen.

Felhúzta a szemöldökét.

– Mi az?

– Hogy nem fogok itt eltévedni? Olyan nagy ez a ház! – mondtam, de máris úgy éreztem, nem elég nagy, hogy elrejtsen Vaszilij elől. A keskeny nyoszolya látványa halálra rémített: lehet, hogy már ma éjjel értem jön? A másik két nő vajon tudja, miért vagyok itt?

Olga rám mosolygott, Nágya azonban szigorúan válaszolt:

– Dolgozz rendesen, és akkor nem tévedsz el. Olga, szítsd fel a tüzet, és főzz csájt az úrnak a szamovárban. Ne felejtsd ki belőle a vodkát, attól melegszenek át a csontjai. – Olga kisurrant a szobából. Ha Nágya egyszer döntést hozott, nem tűrt ellentmondást.

Azt reméltem, ha nem vonom magamra a házvezetőnő haragját, és továbbra is egy szobában alhatok Olgával, az megóvhat Vaszilijtől, de a gyomrom mégis görcsbe rándult a félelemtől. Hogyan fogom itt egy percre is lehunyni a szemem, és hogy lesz erőm mégis elvégezni a ház körüli munkát? Sajnos nagyon is jól emlékeztem Vaszilij szavaira a folyópartról, és nem olyasvalakinek tűnt, aki üres fenyegetésekkel dobálózik.

5

Nágyával és Olgával halat és húst szárítottunk, gombát és gyökérzöldségeket savanyítottunk, gyümölcsöt, zöldségeket és heringet raktunk el alkoholban és ecetben, és egyik verszta juhbelet töltöttük meg fűszeres hússal a másik után, hogy kolbász legyen belőle. Csirkék, libák és malacok futkároztak a lábam körül, és a hatalmas, izzó kemence elviselhetetlenségig fokozta a nyári hőséget. Amint Nágya hátat fordított, minden ennivalóból lecsíptem egy keveset, és minden lábosba beledugtam az ujjam, mígnem Olga egyszer félig tréfálkozva rám nem szólt:

– Ne egyél annyit, mert még a végén meghízol, és ősszel Nágya téged is levág!

Azelőtt álmomban sem gondoltam, hogy léteznek ilyen finomságok. Dolgoztam ünnepnapokon a kolostor konyháján, de a szerzetesek egyszerű étkeit össze sem lehetett hasonlítani ezekkel a mennyei ízekkel.

Vaszilij kamráját mindig feltöltve kellett tartanunk számos vendégének, akik gyakran jöttek, és sokszor napokig maradtak. A polcok meg voltak rakva ecettel, olajjal és uborkával teli üvegekkel. A tejet hordókba öntöttük, hogy megsavanyodva kefir legyen belőle, vagy muszlinkendőkben kiakasztottuk, hogy sajtot készítsünk, persze, csak ha nem kellett lefölöznöm, és a tejszínt sózott vajjá köpülnöm. A töpörtyűt, a lisztet, a lila- és vöröshagymát, a magokat, a lencsét, a borsót és a babot – a vékony zöldet és a vaskos fehéret is, amiből Tánya sokszor nyálkás főzeléket csinált nekünk – mind zsákokban tartottuk. A mennyezetről az enyhén sózott oldalasok mellett csokrokban lógtak a szárított és friss fűszernövények, kivéve a sáfrányt, amit Nágya egy ládikában elzárva tartott. Amikor megkérdeztem, miért, azt felelte, hogy egy keleti országból érkezett, és aranyárban mérik.

– Egyszer egy cselédlány felcsippentett belőle egy kicsit, ezért Vaszilij rám parancsolt, hogy törjem el az ujjait. Sosem forrtak össze igazán – tette hozzá halvány mosollyal.

Amikor nem a konyhán dolgoztam, akkor bőröket és szőnyegeket poroltam, a szalmát forgattam vagy cseréltem a padlón, vagy addig viaszoztam a padlódeszkákat, amíg nem csillogtak és olyan illatuk nem lett, mint a méznek. Az ikonok keretét is leporoltam a faberakásos falakon. De Vaszilij szobájában nem szívesen szellőztettem át reggelente az ágyat. Úgy tűnt, mostanra szinte teljesen megfeledkezett a jelenlétemről, ám a legkönyörtelenebb vadászok megvárják, míg a zsákmány biztonságban érzi magát, és csak akkor csapnak le hirtelen. Nágya megtanított, hogyan fogjam a tollseprűt, és hintsem be a kimosott és alaposan megszárított ágyneműt a vízzel, amibe előzőleg meghámozott és feldarabolt krumplit áztatott – leesett az állam, amikor megérintettem a kikeményített, gyógyfüves illatú lepedőket. Még a barátok celláiban is, amiket a kolostorban takarítottam, csak csupasz deszkák vagy kivájt kőlapok szolgáltak ágyként. Otthon a családommal együtt aludtunk az izbánk széles, lapos kemencéjén, mélyen a meleg szalmába fúrva magunkat, mint a malacok az ólban. Próbáltam nem gondolni rájuk és a múltamra, mert túlságosan fájdalmas volt. Borzasztóan hiányzott a családom. Gyakran sírtam a párnámba, és Olga eleinte békén hagyott; csak összekulcsolta a kezét vékony takaróján, mintha imádkozna.

Vaszilij mindennel kereskedett, ami hasznot hajtott neki: oroszországi kelmével, francia bársonnyal és egy selyem nevű anyaggal. Olga egyszer az arcához érintett egy selyembálát, és puhaságában és fényében gyönyörködve felsóhajtott:

– Tudtad, hogy ezt a fonalat nem is a földeken szedik, mint a gyapotot, és nem is az állatokról nyírják le, mint a gyapjút?

– Nem? – szisszentem fel. – Akkor honnan jön? Talán az égből pottyan le?

– Igen, mondhatni. Vaszilij azt mondja, hogy nagy, kövér hernyók fonják, amik egész nap mást sem csinálnak, csak lógnak a kedvenc fájukon, és a leveleket rágcsálják.

Felnevettem.

– Hát ennyire ostobának tartasz? Mutass nekem egy ilyen hernyót, és bármikor helyet cserélek vele!

– Pedig igaz – mondta Olga szomorkás hangon, miközben visszatette a selyembálát a polcra. Vaszilij szigorú leltárt vezetett az árujáról: a viaszról és a mézről, a sóról, a cukorról és a lisztről, a tajtékkőről, a zsírokról, az olajokról és a bőrről… és a kis zacskókról, amelyekben valamilyen különös, erőteljes hatású fehér por rejlett. Mindig tudtam, ha Vaszilij ebből vett mintát. Ilyenkor jó hangulatba került, és a barátaival bement a városba, egy kabakba (olyan kocsmába, ahol csak vodkát mértek). Az ostora minden lépésnél vidáman csapkodta csillogó, frissen fényesített csizmáját.

Volt egy másik raktárhelyiség is, amit mindig zárva tartott.

– Ott mi van? – kérdeztem Nágyától, amikor először jártuk körbe a raktárt.

– Miért vinném vásárra a bőröm azzal, hogy elárulom neked? – kérdezte, de aztán mégis elmondta, mert nagyra volt a tudásával. Itt tartotta Vaszilij a tiltott kincseit: a cobolyprémet, a hermelint, a vodkát és – jegesvödrökben, hogy friss maradjon – a kaviárt. Ezekkel az árukkal egyedül a cárnak volt joga kereskedni, és Vaszilijnak még itt, az Orosz Birodalom határán kívül is levághatták volna az orrát ezért a kihágásért, vagy akár kerékbe is törhették volna, ha kiderül. Egy cárral sem lehet packázni, ha a bevételéről van szó – még Péterrel sem lehetett, akiről pedig különös mendemondákat hallottunk.

Amikor Nágya nem volt ott, hogy megtiltsa, Olgával sokszor becsalogattuk Vaszilij vevőinek szolgáit a konyhába; az ablakból hívogattuk őket, rájuk nevettünk, és csókokat dobáltunk nekik. Ott aztán egy kupa kvasz fölött mindent elmeséltek, ami csak a külvilágban zajlott.

– Hihetetlen história ez, leányom! Azt mondják, a cár nincs is Oroszországban! Mihajlov Péternek hívatja magát, káposztán él, mint te meg én, és hajóácsnak tanul Hollandiában.

Micsoda badarság, gondoltam én, de udvariasan csöndben maradtam. Senki, hacsak nem ment el a józan esze, nem cserélné el a világ minden gazdagságát a mi mindennapos gürcölésünkre.

Vagy: – Ha Péter így folytatja, majd a svéd Károly megtanít minket kesztyűbe dudálni! Még gyermek csupán, de máris reggeltől estig gyakorlatozik a katonáival. Ezek a hatalmas, toronymagas fickók tűzbe mennének érte, és lesik minden parancsát. Na, ilyen egy igazi király! – A saját cárjuk zavarba ejtette őket: épp akkor rendelte el minden alattvalójának, hogy vágassa le a szakállát. Elment ennek a Péternek az esze? A simára borotvált arc maga volt az istenkáromlás: Krisztus minden ikonon szakállt viselt. Lehet, hogy Péter, ahogy a régi szóbeszéd tartotta, tényleg talált gyerek, akit az anyja Moszkva külvárosából, a német negyedből csempészett be a palotába? Vagy az egész Anna Monsnak, a német ringyójának a hibája? Vele múlatja az időt, hiába van felesége egy rendes, istenfélő orosz nemes lány személyében, aki még egészséges fiúörököst is szült neki. Még én is hallottam a híresztelést, hogy Péter egy hamis cár.

Egyik este, május végén, éberen feküdtem az ágyamban – szokás szerint sírdogáltam, mert odakint a fehér éjszaka tele volt madárdallal és sóvárgással –, amikor hallottam, hogy megnyikordul a padlódeszka. A zaj úgy megrémisztett, hogy még a sírást is abbahagytam. A szívem csak úgy kalapált a mellkasomban. Hát eljött értem Vaszilij? Olga állt az ágyam mellett. A fény tócsába gyűlt csupasz, vékony lába körül, elnyűtt hálóingje pedig úgy lógott a testén, mint egy petyhüdt zászló a zászlórúdon.

– Mi az? – kérdeztem felülve. Megtöröltem az orrom, és már-már dacosan néztem rá.

Olga felém nyúlt, és hosszú, karcsú ujjaival megsimogatta a hajamat.

– Ne sírj, Marta. Kifárasztod magad, pedig erősnek kell lenned – suttogta, aztán visszahúzódott fátyolként viselt arckifejezése mögé, hátat fordított, és visszabújt az ágyába. Csak szavakkal tudott vigasztalni, ám ezután mély álomba zuhantam, és úgy aludtam, ahogy Vaszilij házában azelőtt sosem. Elcsigázott mindaz, ami történt, és a sok újdonság, amit meg kellett tanulnom. Talán ez az Olgától szokatlan gyengédség és a tőle kapott rövid életű vigasz tette, de sem a keskeny lépcső nyikorgását, sem a folyosón felénk tartó, vágytól és italtól elnehezült lépteket nem hallottam meg. Csak akkor riadtam fel, amikor az ajtónk – fülsértően csikorogva a zsanérján, amit nappal emlékeim szerint mintha sosem csinált volna – hirtelen kitárult. Kábultan ültem föl. Vaszilij állt a küszöbön. Az éjszaka tejszínű fénye egyenes utat rajzolt ki neki az ágyamhoz.

Noha mozdulni sem tudtam, a gondolataim csak úgy száguldoztak. Eljött hát a pillanat. Mi fog történni pontosan, mit fog csinálni velem? Remélem, legalább életben hagy, gondoltam. Vaszilij csak állt ott kissé imbolyogva az ajtóban, egy kézzel megtámasztva nehéz testét az ajtófélfán. Tudtam, hogy esélyem sincs vele szemben, és szorosan magamhoz húztam a térdem. Vaszilij a lépcsőmászás után még levegőért kapkodott, és pedig a fejemre húztam a takarót, hogy ne kelljen őt néznem, hogy ne érje a fejemet az ütleg, vagy hogy ne kaphassa el a grabancomat. Legalább látni nem fogom, ahogy nekem esik; épp elég borzalmas lesz érezni és elszenvedni a haragját. Vajon a hosszú várakozás az ítélet napja előtt szintén csak a büntetés része volt, amiért szembeszálltam vele?

– Gyere ide! – mondta rekedt, az italtól kásás hangon. – Vagy azt akarod, hogy én menjek oda érted, te lány?

6

Talán jobban járok, ha beadom a derekam. Olga felé néztem: az ő ágya körül minden csendes volt. Hogy képes ezt átaludni? Vagy ő is megdermedt a páni félelemtől, mint én? Mély levegőt vettem, és felkészültem, hogy lehúzzam a takarót. Eljött az idő, és nem tehetek mást, mint hogy túlélem. Ha legalább a remegésem abbamaradna. Azt sem tudtam, hogy leszek képes felállni ebben az állapotban.

Meglepetésemre hangos nyikorgást hallottam Olga ágya felől.

– Jövök – mondta, és a hangja törékeny volt, mint a száraz falevél. Visszatartottam a lélegzetem, mozdulni sem mertem, aztán ahogy kinéztem a takaróm széle alól széttárt ujjaim közt, meglepetésemben csuklottam egyet. Olga úgy kelt ki az ágyából, mintha egy lenszőke köntöst viselne; leomló haja a csípőjét verdeste, ahogy a férfi felé indult. Vaszilij belemarkolt, a keze köré csavarta, és húzni kezdte. Olga rövid, fájdalmas kiáltást hallatott. Vaszilij kivonszolta a lányt az ajtón, amit esze ágában sem volt becsukni, majd végigcibálta a folyosón.

Mindent hallottam. Amikor Olga visszatámolygott a szobánkba, vékony lábai remegtek, és úgy szorította magához széttépett hálóingjét, ahogy a fuldokló kapaszkodik az uszadékfába. Már ott is voltam mellette, mielőtt bezuhant volna az ágyába. Tartottam a fejét; éreztem, ahogy a könnyei lecsordulnak a nyakamon, és karcsú testét rázza a zokogás; simogattam a haját, és addig törölgettem felrepedt ajkát, amíg a vér meg nem alvadt.

– Miért csinálja ezt? – kérdeztem, és hallottam a reménytelenséget a hangomban.

Olga megpróbált vállat vonni, de fájdalmasan felszisszent: láttam a vállán virágként nyíló zúzódásokat.

– Ez semmi – mondta. – Ettől érzi magát férfinak. Ha ellenállok, csak még rosszabb lesz. – Kék szeme hatalmas volt a holdfényben. Erre gondolt Nágya, amikor azt mondta, hogy Olga taníthat nekem „egyet s mást”? A lány most forró arcát a tenyeremhez nyomva azt suttogta: – Ne rajtam segíts. Úgysem lehet. Magadon segíts!

Másnap láttam, ahogy belenyúl az ujjával egy bödön disznózsírba, és feloson a szobánkba, hogy bezsírozza az ajtó zsanérjait. Megértettem: a csikorgó zaj miatt, amit Vaszilij betoppanása csapott, Olgának csak még nagyobb lett a szégyene. Néhány héttel később már nem is ébredtem föl nyugtalan álmomból, amikor Vaszilij magához parancsolta, csak akkor kaptam föl a fejem, amikor meghallottam, hogy a lány a szobánk sarkában elhelyezett vödörbe öklendezik. Később a ládánkban, Olga ruháinak tetején egy pár puha, zöld kesztyűt találtam a többi kincse mellett.

– Régóta szolgálsz Vaszilijnél? – kérdeztem Nágyát egy augusztusi délutánon. Még mindig törtem az oroszt, ami a házban állandó nevetés forrása volt.

Éppen egy szalonnás-zöldséges pitéhez vagdostuk a káposztát. A konyha izzasztó volt a nyári hőségben. A hajam a homlokomra tapadt, és a zsinórokat meghúzva, amennyire csak lehetett, rövidre vettem a szarafánom ujját. Igyekeztem gyorsan és mosolygó arccal elvégezni a munkáimat, nehogy Nágya lekenjen egyet. Aznap úgy éreztem, talán még egy beszélgetéshez is elég jó hangulatban van.

– A családom az apja tulajdonában volt, így hát a szolgálatában nőttem fel. – Rövid, éles pillantást vetett rám. – Habár nem voltam sem csinos, sem elbűvölő, megengedték, hogy a házuk körül dolgozzak. Megbízhattak bennem. Amikor Vaszilij anyja belehalt a szülésbe, úgy döntöttem, hogy felnevelem.

Kis híján elejtettem a káposztadarabot, ami a kezemben volt:

– Szóval kicsit olyan vagy neki, mintha az anyja lennél?

Nágya válasz helyett szúrósan nézett rám, mire én belefeledkeztem a káposztába, és ügyeltem a nyelvemre. Nágya leste Vaszilij kívánságait, mint bármilyen valamirevaló házvezetőnő. Egyetlen füttyentésére ugrott, minket pedig könyörtelenül kordában tartott. Ennek ellenére megdöbbentett, amikor megtudtam, hogy úgy nevelte Vaszilijt, mint a saját gyermekét, hiszen én csak a kisebb testvéreimet tudtam ennyire szeretni. Pontosan milyen közel áll egymáshoz Nágya és a gazdánk?

– Akkor hát nincs is családja? – kérdeztem, miközben a feldarabolt káposztát kavargattam, ami egy kevés vízben ázott. Alaposan meg kellett tisztítani, mert a föld és a parányi csigák is előszeretettel tapadtak meg ráncos levelei között.

– Özvegy és gyermektelen – felelte Nágya. – A felesége három éve halt meg tüdővészben. – Megvizsgált egy újabb káposztalevelet, nincs-e rajta rothadt rész, aztán egy vágással megfelezte.

– És mi van Olgával? – kérdeztem merészen. Olga mostanában kicsit kieresztve hordta az ingét, és ecetes uborkát meg savanyított balti heringet rágcsált, amikor azt hitte, senki sem látja.

Nágya olyan erős csapással szelte ketté a következő káposztaszárat, hogy összerezzentem.

– Olgát egy éve vásárolták meg, nagyjából úgy, mint téged. A mi urunk gyermeket nemzett neki.

– A mi urunk? – kérdeztem ostobán, és leeresztettem a saját késemet. – De hisz ilyen csak a Bibliában történik.

– Jaj, de együgyű vagy! – korholt Nágya. – Vaszilij ugyanolyan férfi, mint bárki más. És Praszkaja sem tudja folyton rajta tartani a szemét. – Kuncogott, amitől a bibircsókjából kiálló szőrszálak ritmusra megremegtek. – De nemsokára hazajön.

– Ki az a Praszkaja? – kérdeztem, miközben összegyűjtöttem az eldobált leveleket, hogy később odaadjam a csirkéknek és a malacoknak.

Nágya csettintett a nyelvével.

– Praszkaja egy kígyó. Vaszilij ágyasa. Bárkit bármikor asztal alá iszik, és a vaskos tréfáitól egy katona füle is kettéállna. Hagyja, hogy Vaszilij elkalandozzon, de csak addig, amíg egy nő sem jelent rá igazi veszélyt… – Nágya elhallgatott, mert belépett Grigorij, a fiatal lovászfiú, nyomában pedig maga Olga, aki eddig a lópokrócokat mosta és stoppolta. Grigorij olyan tizennégy-tizenöt éves lehetett, karja és lába mintha túl hosszú lett volna vézna testéhez, arcán és nyakán pedig gyulladt, gennyes pattanások virítottak. Engem egy kölyökkutya és egy csikó keverékére emlékeztetett, mint otthon az öcsém, Fjodor.