A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Buxbaum: Tell Me Three Things

Published by Delacorte Press, an imprint of Random

House Children’s Books, a division of Penguin Random

House LLC, New York, 2016

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Julie Buxbaum

Hungarian translation © Szabó Luca, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-484-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

E-nek és L-nek.
Elmondhatatlanul szeretlek benneteket.
Mérhetetlenül.

ELSŐ FEJEZET

Hétszázharminchárom nap telt el anyu halála óta, negyvenöt azóta, hogy apu mindent feladott egy vadidegen miatt, akit a netről ismer, harminc azóta, hogy hirtelen Kaliforniába költöztünk, és csak hét azóta, hogy megkezdtem az érettségi előtti utolsó tanévemet egy vadiúj suliban, ahol kábé senkit sem ismerek. Ezen a napon e-mailem érkezik. Furcsának is érezhetném, hogy egyszer csak ott terem a bejövő üzeneteim között egy névtelen levél, amit a feladó ráadásul Valaki Senki néven írt alá, de az utóbbi időben olyannyira rá sem ismerek a saját életemre, hogy már semmin sem lepődöm meg. Hétszázharminchárom teljes nap kellett hozzá – miközben egészen abnormálisan éreztem magam –, szóval egészen mostanáig tartott, hogy megtanuljam ezt a fontos életleckét: a jelek szerint az ember a furcsaságra is immúnissá tud válni.

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: Wood Valley Gimi-beli spirituális vezetőd

helló, Ms. Holmes. élőben még nem találkoztunk, és nem is biztos, hogy valaha is fogunk. mármint valamikor majd tutira fogunk – például megkérdezem tőled, mennyi az idő, vagy valami hasonlóan banális, mindkettőnkhöz méltatlan sztori –, de megismerni sosem fogjuk egymást, legalábbis úgy nem, hogy számítson… ezért is gondoltam, hogy névtelenségbe burkolózva írok neked.

amúgy igen, észrevettem, hogy tizenhat éves srác létemre a „névtelenségbe burkolózva” kifejezést használtam. úgyhogy mindjárt meg is van az első ok, amiért sosem fogod megtudni az igazi nevemet. sosem fogom elfelejteni azt a szégyent, amit ez a hatásvadász kifejezés okozott.

„névtelenségbe burkolózva”? ez komoly?

és igen, tudom, hogy más ember simán SMS-t küldött volna neked, de akkor ki tudnád deríteni, ki vagyok.

figyeltelek a suliban. de ne ijedj meg! mondjuk, nem tudom, nem ijesztő-e már önmagában az, hogy azt kérem, ne ijedj meg. na mindegy, csak az van, hogy… felkeltetted az érdeklődésemet. gondolom, már feltűnt, hogy a sulink igazi átokföldje, és Barbie-któl meg Kenektől hemzseg. van benned valami, de nemcsak az újdonság ereje, mert persze, itt mindenki más ötéves kora óta ismeri egymást, hanem hogy van valami a mozgásodban, abban, ahogy beszélsz, illetve nem beszélsz, csak figyelsz minket, mintha mind valami bizarr National Geographic-dokumentumfilm szereplői lennénk. ebből arra következtetek, hogy te esetleg más vagy, mint a suliba járó idióták.

szeretném tudni, mi játszódik le a fejedben. őszinte leszek: általában nem szokott érdekelni, mi van mások fejében. pont elég nekem a magamé is.

na de az egész e-mail célja, hogy felkínáljam a szakértelmemet. bocs, hogy rossz hírekkel szolgálok – a Wood Valley Gimi dzsungelében nem könnyű eligazodni. ez a hely talán melegnek, befogadónak tűnik, mert hát van jóga-, meditációs meg olvasósarok, sőt kávégép is (mármint, bocs, KV gép). ettől függetlenül ez a suli pont olyan, mint bármelyik másik amerikai gimi (ha nem rosszabb): egy kibaszott háború sújtotta terület.

úgyhogy ezennel felkínálom szolgálataimat mint virtuális spirituális vezető. nyugodtan kérdezz tőlem bármit (persze azt kivéve, hogy ki is vagyok valójában), és én igyekszem válaszolni mindenre, pl. hogy kivel barátkozz (rövid lista), kitől tartsd távol magad (hosszabb lista), miért ne egyél vega burgert a kajáldában (ez egy nagyon hosszú történet, nem is akarod tudni, de van benne geci is), hogyan kapj ötöst Mrs. Stewartnál, és miért ne ülj soha Ken Abernathy mellé (durva szélszorulási gondjai vannak). Ja, és tesin nagyon vigyázz! Mr. Shackleman plusz köröket futtat a csinos lányokkal, hogy tovább bámulhassa a seggüket.

asszem, ennyi infó elég is lesz így elsőre.

és ha számít ez valamit, üdv a dzsungelben.

maradok tisztelettel:

Valaki Senki

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Ez valami rafinált hülyítés?

VS: Ez most komoly? Vagy valami beavatási szívatás, mint a nyomi romantikus vígjátékokban? A bizalmamba férkőzöl, kiszeded belőlem a legmélyebb, legsötétebb gondolataimat/félelmeimet, aztán, BUMM, amikor legkevésbé számítok rá, felteszed az egészet a Tumblrre, és rajtam fog röhögni az egész suli? Ha igen, akkor rossz áldozatot szemeltél ki. Fekete öves karatés vagyok, és tudok magamra vigyázni.

Ha viszont nem vicc, akkor kösz, de kösz, nem. Egy napon majd helyszíni tudósító akarok lenni, úgyhogy jobb, ha már most hozzászokom a háborús övezetekhez. Amúgy meg Chicagóból jöttem, szóval szerintem elbírok a Valley-vel.

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: sem nem rafinált, sem nem egyéb hülyítés

esküszöm, nem szívatlak. amúgy szerintem még egyetlen romantikus vígjátékot sem láttam. döbbenet, tudom. remélem, ez nem arra utal, hogy valami komoly jellemhibám van.

azt, ugye, tudod, hogy az újságírószakmába kihalásos alapon lehet bekerülni? inkább legyél háborús blogger!

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Célzott spam?

Nagyon vicces. Ne már, tényleg sperma van a vega burgerben?

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: ön, Jessie Holmes, 100 millió dollárt nyert egy nigériai hercegtől.

nem akármilyen sperma, hanem izzadt lacrosse-osok spermája.

én a helyedben az egyben sült fasírtot is kihagynám, biztos, ami tuti. sőt legjobb, ha messzire elkerülöd az egész kajáldát. csak szalmonellás leszel tőle.

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Már küldöm is a bankszámlám adatait.

ki vagy?

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: meg a születési anyakönyvi kivonatod és a jogsid másolatát is, légyszi.

nem. szó sem lehet róla.

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Meg még a TB-számom is kell, mi?

Jó. De legalább egyet árulj el. Miért nem használsz nagybetűket? Elromlott a Shift-billentyűd?

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: meg a magasságodat és a súlyodat, köszi

halálosan lusta vagyok

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Ez már túl indiszkrét

Lusta és bőbeszédű. Érdekes párosítás. De arra azért veszed a fáradságot, hogy a tulajdonneveket nagybetűvel írd, mi?

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: és anyukád leánykori nevét

nem vagyok egészen nyárspolgár.

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Lusta, bőbeszédű ÉS túl kíváncsi is

„Nyárspolgár.” Nagy szó ez egy tizenéves srácnak.

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: lusta, bőbeszédű, indiszkrét és… helyes

nem ez az egyetlen, ami… hupsz, majdnem lecsaptam a labdát. jól rászedtél, majdnem megszoptam, de még idejében észbe kaptam.

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Lusta, bőbeszédű, indiszkrét, helyes és… szerény

Ezt egy lánynak kellett volna mondani.

Látjátok, ez van az e-maillel. Ilyesmit élőben sosem mondanék, mert nyers és kétértelmű. Mintha én olyan lány lennék, aki ilyen poénokat ereszt meg! Aki, ha szemtől szembe kerül a férfi nem valamely hús-vér képviselőjével, tudja, hogyan kell flörtölni, a haját dobálni, és ha arra kerül a sor, nemcsak a csókolózásig terjed a tudománya, hanem sokkal tovább. (Megjegyzem, tudom, hogy kell csókolózni. Nem mondom, hogy kimagasló eredményt érnék el a csókolózási vizsgán, vagy aranyat nyernék vele az olimpián, de abban szinte biztos vagyok, hogy nem csókolok szörnyen rosszul. Ezt azért tudom, mert van összehasonlítási alapom. Adam Kravitz, kilencedikben. Nyáladzott, agresszívan, ritmikusan mozgatta a nyelvét, mint valami zombi, ami fel akarja zabálni a fejemet. Ehhez képest én készséges voltam, talán túlságosan is, és utána három napig volt kidörzsölve az arcom.)

Az e-mail nagyjából olyan, mint egy figyelemzavarról szóló igazolás – garantált pluszidő a vizsgán. A való életben folyamatosan újrajátszom a fejemben a már lezajlott beszélgetéseket, és addig alakítgatom őket, amíg tökélyre nem fejlesztem a szellemes, vidám és könnyed incselkedést. Más lányoknak ez magától, teljesen természetesen megy. Persze csak időpazarlás, amit csinálok, mert mire megalkotom a remekművet, addigra már túl késő. Ha Venn-diagramon ábrázolnánk az életemet, azt látnánk, hogy az elképzelt és a valós személyiségem még soha, egyetlenegyszer sem fedte egymást. Viszont e-mailben és SMS-ben rendelkezésemre áll az a néhány pluszpillanat, ami ahhoz szükséges, hogy saját magam jobb, szerkesztett változata lehessek. Olyankor én kerülök a csodálatos metszéspontba.

Jobban kellene vigyáznom, most már látom. Ezt egy lánynak kellett volna mondania. Ez komoly? Nem tudom eldönteni, hogy egy kollégista fiú vagy egy kurva beszél belőlem, mindenesetre nem én, az tuti. Ennél sokkal lényegesebb részlet, hogy fogalmam sincs, kinek írok. Nem valószínű, hogy VS valóban valami jótét lélek, aki megsajnálta az új lányt, vagy, ami ennél is jobb lenne, egy titkos rajongó. Mert hát persze azonnal ez jutott eszembe. Erről az tehet, hogy eddigi életem során túl sok romantikus vígjátékot láttam, és túl sok lehetetlen könyvet olvastam. Szerintetek miért smároltam Adam Kravitz-cel? Amíg Chicagóban laktunk, ő volt a szomszéd srác. Van jobb sztori annál, mint ha egy lány felfedezi, hogy az igaz szerelem végig a szomszéd házban várt rá? Persze a szomszéd srácról kiderült, hogy egy szénsavas nyálú zombi, de mindegy. Élethosszig tartó tanulás.

Biztos, hogy VS valami kegyetlen tréfa. Az is lehet, hogy nem is fiú, hanem valami gonosz csaj, aki a gyengék vérét szívja. Nézzünk szembe a tényekkel: gyenge vagyok. Feltehetőleg egyenesen szánalmas. Hazudtam. Bár nem vagyok fekete öves karatés, de nem vagyok kemény sem. Egészen a múlt hónapig azt hittem, az vagyok, tényleg. Az élet osztotta a gyomrosokat, leszartak, de én nyitott szájjal álltam elébe, hogy képzavarral éljek. Vagy nem. Néha tényleg olyan volt, mintha szájba szartak volna. Egy büszkeségem volt, az, hogy soha senki nem látott sírni. Aztán én lettem az új lány a Wood Valley Gimiben, ezen a fura környéken, amit Valley-nek hívnak, ami amúgy Los Angelesben van, de közben nem, vagy valami ilyesmi. Az egész azért van, mert apu elvette ezt a gazdag nőt, akinek menő mandulaillata van, és itt egy doboz gyümölcslé tizenkét dollár, és nem is tudom. Már semmit sem tudok.

Ilyen elveszett és zavarodott sem voltam még. Nem, a gimis időszakra sosem fogok nosztalgiával gondolni. Anyu egyszer azt mondta, kétféle ember van a világon – vannak azok, akik imádják a gimit, és azok, akiknek tíz évig tart, mire kiheverik. Ami nem öl meg, az megerősít, mondta.

De őt megölte valami, és én nem lettem erősebb. Erre varrjál gombot! Lehet, hogy van egy harmadik típusú ember is, az, aki sosem heveri ki a gimit.

MÁSODIK FEJEZET

Sikerült belefutnom az egyetlen olyan kérdésbe, amire a Google sem adhat választ: Kicsoda VS? Már egy hete, hogy megjött a rejtélyes e-mail, és még mindig fogalmam sincs. Az a baj, hogy én szeretem tudni a dolgokat, lehetőleg előre, hogy elég felkészülési időm legyen.

Nyilvánvalóan az egyetlen életképes lehetőség, hogy rohadtul átmegyek Sherlockba.

Kezdjük is az első napnál, annál a rettenetes, legelső gimis napnál, amikor mindent megszívtam. Legyünk igazságosak – az a nap sem volt nagyobb szívás, mint anyu halála óta bármelyik. Mert az van, hogy amióta anyu meghalt, minden egyes nap halott. Teljesen és egészen. Úgyhogy minden napom szívás volt. Az idő nem gyógyít be minden sebet, hiába ígérték azok a drogériában vásárolt részvétnyilvánító képeslapok, amelyeket sietősen írtak meg távoli rokonok. Azt gyanítom, hogy az első napomon lehetett egy pillanat, amikor annyi szánalmas segélykérő jelet adtam le, hogy VS konkrétan észrevett. Abban a pillanatban feltehetőleg kiült az arcomra, hogy az életem egy óriási szívás.

De erre nem volt olyan könnyű rájönni, mert az a nap annyira ciki volt elejétől a végéig, hogy ilyen pillanatok egész özönéből válogathatok. Először is elkéstem, amiről Theo tehetett. Theo az új mostohatesóm, apu új feleségének fia, aki szintén most kezdi az érettségi előtti utolsó évét, és pont ebben a suliban, hát hurrá. A srác úgy áll ehhez az egész új családi dinamikához, hogy levegőnek néz. Valamiért olyan ostoba voltam, hogy azt hittem, csak azért, mert egy fedél alatt élünk, és egy suliba járunk, együtt is fogunk bemenni. Aha, nem. Mint kiderült, Theo csak divatból hordja az ÉLJ ZÖLDEN-feliratú pólóját, és neki persze nem kell, hogy olyan gondok miatt fájjon az a csinos buksija, mint például a benzinpénz. Az anyja valami nagy filmmarketing-vállalat vezetője, és a házukban (igaz, most én is itt élek, de baromira nem az én házam) külön könyvtár van. Persze ebben a könyvtárban nem könyvek vannak, hanem filmek, mert ez L. A. Szóval az lett a vége, hogy a saját kocsimmal voltam kénytelen bemenni a suliba, és jól megszívtam a dugóval.

Végre odaértem a Wood Valley Gimnáziumhoz, behajtottam a zavarba ejtő kapun, találtam egy parkolóhelyet a luxusjárgányokkal teli parkolóban, majd végigmásztam a tök hosszú felhajtón, és akkor a titkárnő odaküldött egy csapat sráchoz, akik törökülésben ültek a fűben. Mint valami hittantáborban, értitek, és még néhány gitártok is volt körülöttük. Épp csak a kumbaya, my Lordot nem énekelték el. Szóval a jelek szerint L. A.-ben még ez is megtörténhet – egy egész osztály üldögélhet a lehetetlenül zöld fűben szeptemberben, és a hátukat virágzó fáknak vethetik. Már eleve rosszul éreztem magam a fekete farmeromban, izzadtam is, és igyekeztem úrrá lenni a szorongásomon meg a dugóban felgyülemlett idegbajon. A többi lányhoz bezzeg eljutott az üzenet, hogy az első napon világos, lenge, nyári hacukában érdemes megjelenni. Apró vállukon még apróbb pántok tartották meg a ruhájukat.

Ez az első jelentős különbség L. A. és Chicago között – itt minden lány vékony és félmeztelen.

Már javában ment az óra, és tök ciki volt csak ott állni, és azon töprengeni, hogyan lépjek be a körbe. Gyorsan felmértem, hogy az óra járásával megegyező irányban haladnak, és elmesélik a csoportnak, ki mivel töltötte a nyarat. Végül is leültem két magas srác mögé, és reméltem, hogy ők már sorra kerültek, és fedezéket nyújtanak nekem.

Nyilván ráfaragtam.

– Helló, Caleb vagyok – szólalt meg a közvetlenül előttem ülő srác olyan tiszteletet parancsoló hangon, mintha ezt már amúgy is mindenki tudná. Tetszett a hangja. Magabiztos volt, pont olyan biztosan tudta, hol a helye, mint amennyire én nem. – A nyarat Tanzániában töltöttem, nagyon menő volt. Először megmásztuk a családommal a Kilimandzsárót, úgyhogy utána hetekig izomlázam volt a virgácsaimban. Utána önkénteskedtem, és egy csapattal együtt felépítettünk egy iskolát egy kis faluban. Értitek, kicsit visszaadtam a társadalomnak. Összességében király nyaram volt, de örülök, hogy itthon vagyok. Hiányzott a mexikói kaja.

Amikor elhallgatott, megtapsoltam. Az ég szerelmére, hát megmászta a Kilimandzsárót, és felépített egy iskolát, nyilván meg kell tapsolni. De rögtön abbahagytam, amint feltűnt, hogy egyedül tapsolok. Caleb szürke pólót és márkás farmert viselt, és nagyon jóképű is, de nem az a zavarba ejtően jó pasi. Inkább csak olyan kedvesek a vonásai, hogy arra gondoltam, esetleg, egy napon, talán, valószínűleg szívesen járnék vele. Persze egy percig sem hittem, hogy elérhető lenne számomra, nem, dehogy, ahhoz túl szexi, de azért nem volt olyan botrányos ez a képzelgés, hogy ne leljem benne kedvemet, ha csak egy pillanatra is.

A mellette ülő, kócos srácon volt a sor. Ő is édes volt, majdnem annyira, mint a haverja, Caleb.

Hmm. Lehet, hogy meglepő módon mégis tetszeni fog itt nekem. Csodás elképzelt életem lenne, még ha a valódi nem is lenne olyan menő.

– Mint tudjátok, Liam vagyok. A szünet első hónapjában a Google-nél voltam gyakornok, az Öbölben, és tök jó volt. Már csak a kajáldájuk miatt is megérte odamenni. Aztán augusztusban többnyire Indiában kóboroltam egy hátizsákkal a hátamon.

A hangja is jó volt, dallamos.

– Persze, hátizsákkal, tudod, mikor – szólt Caleb, a Kilimandzsáró-mászó, szürke pólós srác, és mindenki nevetett, még a tanár is. Én nem, mert szokásomhoz híven most is lemaradtam egy pillanattal. Túlságosan lefoglalt, hogy azon gondolkodjak, hogyan kerülnek be gimisek gyakornoknak a Google-höz. Ekkor jöttem rá, hogy ha ez a konkurencia, soha az életben nem jutok be semelyik egyetemre. Jó, közben alaposan megbámultam a két srácot is, és azon töprengtem, mit gondoljak róluk. Annak ellenére, hogy megmászta a Kilimandzsárót, Caleb kisugárzása határozottan olyan, mint egy kollégista srácé, Liam meg olyan hipszteresen menő. Érdekes jin és jang.

– Tök mindegy. Jó, nem volt hátizsákom. A szüleim nem engedtek el, csak miután megígértem nekik, hogy szép hotelekben fogok megszállni, mert hát, tudjátok, Delhi kemény hely, meg minden. De akkor is úgy érzem, alaposan megismertem a kultúrát, és tök jó motivációs levelet is kanyarítottam belőle az egyetemi felvételihez, és pont ez volt a célom – mondta Liam. Most már résen voltam, és nem tapsoltam meg.

– És te? Te ki vagy? – kérdezte a tanár, akiről később kiderült, hogy Mr. Shackleman, a tesitanár, akiről VS azt mondta, stíröli a lányok seggét. – Rád nem emlékszem tavalyról.

Nem jöttem rá, miért volt muszáj rám mutatnia, hogy az egész osztály engem nézzen, de nem gáz, legalábbis ezzel nyugtattam meg magam. Elsős házi feladat – mivel töltötted a nyarat? Semmi okom rá, hogy remegjen a kezem, és felpörögjön a szívem. Semmi okom rá, hogy a szívelégtelenség első jeleit fedezzem fel magamon. Ismerem a tüneteket, mert láttam a reklámokat. Minden szempár felém fordult, persze Calebé és Liamé is. Mindketten gyanakvással vegyes élvezettel néztek. Vagy kíváncsian, ezt nem tudtam megállapítani.

– Ööö, sziasztok, Jessie vagyok. Új vagyok itt. Ezen a nyáron semmi izgalmasat nem csináltam. Mármint, persze, ideköltöztem Chicagóból, de előtte, ööö, izé, a Smoothie Kingben dolgoztam a plázában.

Szerencsére nem voltak akkora bunkók, hogy nyíltan kiröhögjenek, de most már könnyedén olvastam a tekintetükben. Egyértelmű lesajnálás. Ők iskolákat építettek, külföldön utazgattak, és milliárddolláros cégeknél gyakornokoskodtak.

Én meg két hónapon át magas fruktóztartalmú kukoricaszirupot mixeltem.

Így visszanézve már tudom, hogy hazudnom kellett volna, mondjuk azt, hogy mozgáskorlátozott árvákon segítettem Madagaszkáron. Szemük sem rebbent volna.

Meg sem tapsoltak volna, ha már itt tartunk.

– Várj csak, te nem is szerepelsz a listámon – közölte Mr. Shackleman. – Végzős vagy?

– Ööö, nem – feleltem, és éreztem, ahogy egy izzadságcsepp végiggördül az arcomon. Gyors mérlegelés: ha letörölném, azzal elterelném, vagy éppen felhívnám a figyelmet a tényre, hogy masszív mennyiségű verejték távozik a pórusaimból? Letöröltem.

– Rossz osztály – jelentette be a tanár. – Szerinted úgy nézek ki, mint Mrs. Murray?

Ezzel a legfeljebb enyhén vicces beszólással többeket megnevettetett. Huszonöt szempár mért végig. Ezt szó szerint mondom – egyesek mintha azt próbálták volna megsaccolni, mik a méreteim.

– A te osztályod bent van – tette még hozzá Mr. Shackleman. A főépületre mutatott, úgyhogy kénytelen voltam feltápászkodni, és elvonulni, miközben az egész osztály, beleértve a tanárt, az ábrándozásra érdemes Calebet és Liamet, végignézte, ahogy a hátsómmal együtt távozunk. Csak később, amikor megtaláltam az osztályomat, és kénytelen voltam ismét felállni, hogy megint elmeséljem a nyaramat újabb huszonöt szempár kereszttüzében, és másodszor ejtsem ki a „Smoothie King” szavakat egy, az előzőhöz hasonlóan megdöbbent közönség előtt, csak akkor vettem észre, hogy egy hatalmas fűcsomó ragadt a seggemre.

Utólag belegondolva… vajon hányan érezhették rajtam a kétségbeesést? Legalább ötvenen, és akkor még keveset mondtam, csak hogy jobban érezzem magam.

Az a helyzet, hogy akárki lehet VS.

Azóta teljes tizennégy nap telt el, és én itt állok az ebédlőben a hülye, barna szendvicszacskómmal. Körülnézek a tökéletesen ismeretlen terepen – itt minden csillog-villog, szemmel láthatóan drága (az itteni diákok BMW-kkel járnak, nem régi Ford Focusokkal, amelyekre csak felragasztják az eBay-en vásárolt BMW-logót) –, és azt sem tudom, hová menjek. Minden új diáknak szembe kell néznie ezzel a problémával: nincs kihez leülnöm.

Esélytelen, hogy az új mostohatestvérem, Theo mellé üljek. Egyetlen alkalommal fordult elő, hogy odaköszöntem neki a folyosón, mire olyan durván átnézett rajtam, hogy azóta úgy teszek, mintha észre sem venném. Egy Ashby nevű csajjal lóg (igen, tényleg így hívják), aki úgy néz ki, mint valami szupermodell a kifutón. Drámai hatású gótikus sminkben, kényelmetlen cuccokban feszít, üres tekintettel bámul maga elé, és rózsaszín haját taréjban hordja. Az a gyanúm, Theo népszerű ebben a suliban, hiszen mindenkivel összeüti az öklét a folyosón, és ez fura, mert tipikusan az a srác, akit Chicagóban halálra szívattak volna a többiek. Nem azért, mert meleg – az FDR Gimiben nem voltak homofóbok az osztálytársaim, legalábbis nem hirdették –, hanem mert feltűnő. Kicsit túl sok. Minden megnyilvánulása színpadias, kivéve persze, ha rólam van szó.

Tegnap este összefutottam vele lefekvés előtt, és konkrétan egy selyem házikabátban flangált, mint valami modell egy parfümreklámban. Oké, az arcom csupa pattanás elleni krém volt, és bűzlöttem a teafaolajtól, szóval olyan voltam, mint saját magam pattanásos tini kiadású paródiája. Azért volt bennem annyi, hogy úgy tegyek, mintha nem lenne fura, hogy az életútjaink váratlanul, a beleegyezésünk nélkül keresztezték egymást. Nagyon barátságosan jó éjszakát kívántam neki, mivel nem látom értelmét, hogy bunkózzak vele – attól még nem válik meg nem történtté a szüleink házassága. Theo viszont csak leereszkedően odaböffentett valamit, és abból, ahogy odaböffentette, nyilvánvaló volt a mögöttes tartalom: Te meg az aranyásó apád húzzatok a házamból!

Nem is téved. Mármint aput nem érdekli az anyja pénze, de tényleg jobb lenne, ha elhúznánk innen. Még ma délután fel kellene szállnunk egy gépre, és visszaköltözni Chicagóba, még akkor is, ha ez lehetetlen. A házunkat eladtuk. A szobában, ahol egész eddigi életemet töltöttem, most egy hétéves kislány meg az ő óriási babakollekciója lakik. Elveszett, és vele együtt elveszett minden, amit valaha ismertem.

Ma ebédidőben felmerült bennem, hogy beviszem a szánalmas mogyoróvajas-lekváros szendvicsemet a könyvtárba, de ezt a tervemet meghiúsította a szigorú ENNI TILOS-tábla. Nagy kár, mert az itteni könyvtár lenyűgöző. Eddig ez az egyetlen dolog, amiben ez a suli jobb az FDR-nél. (Az FDR-ben nem is volt könyvtárunk, csak a könyvszekrényünk, ahová többnyire smárolni jártak a diákok. De az is igaz, hogy az FDR állami suli, itt meg csilliárd dollár az éves tandíj, amit egyébként apu új felesége áll.) Az iskola szórólapján az állt, hogy valami híres filmes főmufti adományozta a könyvtárat a sulinak. A székek is nagyon puccosak, mintha apu új feleségének valamelyik menő magazinját lapozgatná az ember. A nő minden fontosabb helyen tart néhány lapszámot. Dizájnpornónak hívja őket, és idegesen nevet hozzá, amiből egyértelműen kiderül, hogy csak azért szól hozzám, mert muszáj.

Nem vagyok hajlandó a mosdóban enni, mert azt a szánalmas gyerekek csinálják a könyvekben és a filmekben, ráadásul gusztustalan is. A suli hátsó kertjét elfoglalták a füvezők, és amúgy sem akarom feláldozni a tüdőmet egy látszatbarátság oltárán. Ott van az a fura KV-zó, ami még a hülye neve ellenére is nekem valónak tűnik. (Miért KV? Miért?) De akárhogy sietek is matek után, a két nagy, kényelmes fotel már mindig foglalt. Az egyikben egy fura srác szokott ülni, aki minden nap ugyanabban a régi batmanes pólóban meg fekete, feszülős farmerben jön suliba, és olyan vastag könyveket olvas, amilyeneket még én sem. (Most komolyan olvas? Vagy a könyvek csak álcának vannak? Ne már, ki olvas Sartre-t a maga szórakoztatására?) A másik fotelt mindig egy túl hangosan vihogó lánycsapat stoppolja le. Flörtölnek a Batmannel, akit amúgy Ethannek hívnak. Az igazi nevét csak azért tudom, mert egy évfolyamra járunk, és egyszerre van irodalmunk. A legelső napon megtudtam, hogy a nyáron autista gyerekek zenei táborában önkénteskedett. Turmixgépnek még csak a közelében sem járt. Pozitívum: nem nézett rám olyan szánakozóan, mint a többiek, amikor előadtam a nagyon menő turmixos kalandomat, de ez csak azért volt, mert még csak egy pillantásra sem méltatott.

A lányok akár fejre is állhatnak, a Batmant akkor sem érdeklik. Csak annyit foglalkozik velük, amennyit muszáj. Nem túl nagy lelkesedéssel megöleli őket, de a szemükbe sem néz, úgy rázza le őket, és minden egyes lány után egyre kisebbre húzza össze magát, mintha rengeteget kivenne belőle minden egyes kontaktus. (Ebben a suliban mindenki ölelgeti, meg kétfelől megcsókolja egymást, mint a huszonkét évesek Párizsban. De mi tizenhat évesek vagyunk, és amerikaiak, és minden szempontból nagyon furák.) Nem értem, miért jönnek vissza hozzá, és minek vihognak olyan harsányan, mintha a suli csak móka és kacagás lenne. Komolyan, minek ezt ismételgetni? A nagy többség számára a suli nem móka és kacagás, épp ellenkezőleg.

Elképzelem, milyen lehet mindig szuperlatívuszokban beszélni, mint ezek a csajok. Ethan, te vagy a legviccesebb a suliban. De tényleg! A legviccesebb.

– Jót tenne neked egy kis friss levegő. Gyere sétálni, Eth! – szól egy szőke lány, majd összeborzolja a srác haját, mint valami engedetlen kisgyerekét. A tizenhat éves lányok ugyanúgy flörtölnek Los Angelesben is, mint Chicagóban, bár szerintem az itteni csajok még hangosabbak. Mintha csak azt hinnék, közvetlen összefüggés van a hangerő és a srácok figyelme között.

– Áh, ma nem – feleli a Batman udvariasan, de hűvösen. Sötét haja és kék szeme van. Egész helyes, ha nem vesszük a teszek mindenre-nézést. Értem már, miért borzolta össze a haját az a csaj: azért, mert dús és csábító.

Ugyanakkor gonosznak tűnik. Vagy csak szomorú. Vagy mindkettő. Mintha ő is számolná a napokat az érettségiig, amikor végre elhúzhat innen, de addig sem akarna úgy tenni, mint akinek jó itt.

Ha már itt tartunk: hétvégékkel együtt 639 nap. Még én is úgy tudok tenni, mintha jó lenne itt. Általában.

Még nem sikerült feltűnésmentesen szemügyre vennem, de szinte biztos vagyok benne, hogy a Batman álla gödröcskés, és egyáltalán nem kizárt, hogy ki van húzva a szeme, ami, hát, ehh. De lehet, hogy csak a fekete karikák miatt ugrik úgy ki, mert rém fáradtnak látszik, mintha nem engedhetné meg magának azt a luxust, hogy aludjon.

– Semmi gáz – mondja a csaj, és úgy tesz, mint akinek nem esett rosszul a visszautasítás, pedig nyilvánvaló, hogy de. Válaszul egy másik, szintén szőke lány ölébe ül a másik fotelben.

Olyanok, mint két tojás, pedig nem is ikrek. Mindenesetre megölelgeti ezt a másik csajt, de az egész nagyon mű. Ismerem én ezt a műsort.

Elsétálok mellettük, és alig várom, hogy elérjem az ajtó előtti padot. Talán magányosan fogom elkölteni az ebédemet, de addig sem stresszelek. Nem lehet elcseszni.

– Mit bámulsz? – mordul rám az első szőke.

Tessék, meg is van az első diák, aki önszántából hozzám szólt, éppen két héttel azután, hogy megkezdtem tanulmányaimat a Wood Valley Gimiben. És ezek az első szavai: Mit bámulsz?

Üdv a dzsungelben, gondolom. Üdv. A. Dzsungelben.

HARMADIK FEJEZET

Azzal vigasztalom magam, hogy nem is olyan rossz itt, ezen a padon, háttal a Batmannek meg annak a két hülye picsának. Az ebédlő meg az osztálytársaim biztonságos távolságban vannak tőlem, a Batman mögött. Olyan gonosz itt mindenki. De nem nagy ügy, végül is az emberek mindenhol gonoszak.

Eszembe jut a csodás időjárás. Süt a nap, mert L. A.-ben mindig süt. Mindenkinek márkás napszemüvege van, és máskor fanyalognék, mert milyen béna már, hogy mindenki menőnek akar tűnni, de az a helyzet, hogy tényleg kell a napszemüveg. Én egész nap hunyorgok, és az egyik kezemmel igyekszem leárnyékolni a szememet, mint valami tisztelgő kiscserkész.

Az a legnagyobb bajom, hogy hiányzik a legjobb barátnőm, Scarlett. Százötven centi magas, félig zsidó, félig koreai. Ő az én testőröm, száz, hogy tudta volna, mit szóljon vissza annak a csajnak. Valami jó epés megjegyzést lett volna. De most csak én vagyok magamnak. Én meg a lassú reakcióidőm meg az égő szemem. Győzködöm magam, hogy egyedül is megleszek a következő két évben. Ha támogatás kell, majd írok Scarlettnek, és olyan lesz, mintha itt lenne a közelben, nem pedig az ország túlsó végében. Scarlett mindig gyorsan válaszol. Olyan jó lenne, ha kicsit jobban érteném a hely működését, és nem érezném magam ilyen hülyén. VS-nek igaza van – egy csomó kérdésem van. Nagyon jól jönne egy applikáció a telefonomra, ami elmagyarázná, hogyan működik a Wood Valley Gimi – hogyan kell használni az ebédkártyát, mi a fene az a Wood Valley Adakozás Napja, és miért kell aznap zárt cipőben jönni. De a legfontosabb információ az lenne, kivel ne vegyem fel a szemkontaktust még véletlenül sem. Mit bámulsz?

A flörtölő szőkék elsétálnak a padom mellett – gondolom, sikertelenül zárult a próbálkozásuk, hogy a Batmant sétálni invitálják –, és közben vihognak.

Rajtam nevetnek?

– Ez a csaj komoly? – suttogja a szőkébbik lány olyan hangosan, hogy esélyem sincs nem meghallani, majd visszapillant rám. Ő meg a kicsit kevésbé szőke barátnője csinosak. Mázlisták, teljesen átlagos szépségek. A hajuk csillog, frissen beszárított, a szemük kék, a bőrük tiszta, és még vékonyak is. Furán nagy a mellük. A szoknyájuk olyan rövid, hogy egész biztosan az iskola házirendjébe ütközik, valamint négy réteg vakolat van az arcukon, nyilván a YouTube-ról tanulták, hogyan kell felvinni. Őszinte leszek. Nem bánnám, ha pontosan ugyanolyan mázlista lennék, mint ők, és azon kevés tini közé tartoznék, aki még sosem nézett farkasszemet egyetlen pattanással sem. Az én arcom még a legtisztább napjain is karakteres, ahogy a nem túl jóindulatú nagyanyám szokta mondani. Csak második, esetleg harmadik ránézésre derül ki, hogy van bennem lehetőség. Már ha van egyáltalán.

– Láttad azt a hajgumit?

Basszus! Tudtam, hogy rólam beszélnek. A következő két évet barátok nélkül fogom eltölteni, ráadásul értelmet nyernek majd az iskolai bántalmazásról szóló tévéműsorok. Valaki Senki talán csak szívatás, de igaza van, ez a hely igazi háborús övezet. Elkélne egy személyre szabott „Lesz ez még jobb is!”-videó.

Ég az arcom. Egyik ujjammal megérintem a fejemet, ami a gyengeség jele, ugyanakkor közönséges reflex. Semmi baj a hajgumimmal, a neten olvastam, hogy újra divatba jön. Scarlett is hordja néha, és tavaly őt szavazták meg a legjobban öltözött diáknak. Minden önuralmamra szükség van, nehogy elfussa a szememet a könny. Nem fognak megríkatni.

Bekaphatják.

– Psssszt, meghallja! – csitítja a másik lány, majd rám néz, és az arcán egyszerre látok sajnálkozást és örömöt. Magas, és olyan éles hangja van, mint egy ügyeletes picsának. Továbbmennek, és úgy illegetik-billegetik magukat, mintha egy fütyülő tömeg előtt vonulnának fel. Az én kedvemért rázzák tökéletes hátsójukat.

Előveszem a telefonomat, és írok Scarlettnek. Nekem ebédszünetem van, ő viszont pont most végez a suliban. Utálom, hogy térben és időben is ilyen messze vagyunk egymástól.

Én: Nem illek ezek közé. Itt mindenki S-es vagy XS-es ruhákat hord.

Scarlett: Ne már, ne kelljen még egyszer elmagyaráznom, hogy NEM VAGY KÖVÉR! Az egész barátságunk alapja az, hogy nekünk nem kell ilyenekkel fárasztanunk egymást.

Mi sosem nyávogtunk olyanok miatt, hogy nem tetszik a bal kisujjunk, mert túl görbe. Scarlettnek igaza van. Jobb dolgom is van, mint hogy a magazinok művészeti igazgatói által megteremtett elérhetetlen ideálokhoz hasonlítgassam magam. Azok a fejesek egyetlen ujjmozdulattal képesek lefaragni valaki combjából. De hazudnék, ha nem ismerném be, hogy feltűnt, én itt a nagyobb darabok közé tartozom. Hogyan lehetséges ez? Errefelé hashajtót tesznek a vízbe?

Én: És mindenki szőke. Tiszta Kalifornia.

Scarlett: NEKEM NEHOGY TE IS ÁTMENJ ILYEN CSINIBABÁBA! Megígérted, hogy nem változol Los Angelesszé.

Én: Ne izgulj, ahhoz az is kéne, hogy valaki végre hozzám szóljon.

Scarlett: Basszus. Ennyire rossz? Tényleg?

Én: Annál is rosszabb.

Gyorsan lövök magamról egy szelfit, amint egyedül üldögélek a padon a mogyoróvajas-lekváros szendvicsemmel. Nem csücsörítek, hanem mosolygok, és ráteszek egy hashtaget is: #14. nap. Azok a szőkék csücsörítenének, az ő képük arról szólna, mennyire szexik, és még fel is töltenék az Instagramra. Nézzétek, milyen szexi vagyok szendvicsevés közben!

Scarlett: Felejtsd el ezt a hajgumit! Ezzel a blúzzal kicsit túl vidékies.

Kiengedem a hajamat. Pontosan ezért kellene, hogy Scarlett itt legyen velem. Talán neki köszönhetem, hogy még sosem csúfoltak. Ha nem ismerkedtünk volna meg négyéves korunkban, lehet, hogy még bénább lennék, mint így.

Én: Köszi, a hajgumit elástam. Vedd úgy, hogy elégettem.

Scarlett: És ki az a csini fiú a képeden?

Én: Micsoda?

Hunyorogva nézem a telefonom kijelzőjét. A Batman pont akkor nézett ki az ablakon, amikor szelfiztem. Nem mondanám, hogy egészen rajta van a képemen, de megörökítettem. Tehát a szőke meg a még szőkébb tényleg közönség előtt riszálta magát. Nyilván. Az ilyen lányoknak mindig van közönsége.

Megint elvörösödöm. Nem elég, hogy egy kövér lúzer vagyok, aki egyedül ebédel a hajában egy gagyi hajgumival, de amilyen hülye vagyok, még rajta is kapnak, amint szelfit lövök életemnek eme csodálatos pillanatáról. És ki kapna rajta, ha nem egy jóképű srác, nyilván.

Kijelölöm a képet, és már törlöm is. Bárcsak ilyen könnyű lenne kitörölni minden mást is!

NEGYEDIK FEJEZET

– T. S. Eliot: Átokföldje. Olvasta valaki? – kérdezi Mrs. Pollack, az új irodalomtanárom, aki az érettségire fog felkészíteni. Senki sem jelentkezik, még én sem, pedig én néhány éve olvastam. De az olyan régnek tűnik, mintha egy másik életben történt volna. Anyu a lakás különböző pontjain versesköteteket szokott elhelyezni, mintha valami titkos kincskereső játék részei lennének, egy sor nyakatekert nyom, amely ki tudja, hová vezet. Ha unatkoztam, elvettem valamelyiket anyu éjjeliszekrényéről vagy a kád melletti kupacból, és találomra kinyitottam. Mindent el akartam olvasni, amit szövegkiemelővel megjelölt, vagy ami mellé a margóra olvashatatlan jegyzeteket kapart. Sokszor tűnődtem rajta, vajon miért emelt ki egy-egy sort mára elhalványult sárgával.

Sosem kérdeztem meg tőle. Miért nem tettem? Az egyik legrosszabb abban, ha valaki meghal, az, hogy eszünkbe jut minden alkalom, amikor nem tettük fel a megfelelő kérdéseket, amikor ostoba módon azt gondoltuk, még bőven van időnk. Az is szörnyű, hogy az a rengeteg idő utólag egyáltalán nem tűnik soknak. Ami marad, az olyan, mintha mű lenne. Emlékek túlexponált szellemei.

Az Átokföldjében anyu az első mondatot emelte ki, és még két sokágú csillagot is rajzolt mellé: „Április a kegyetlen.”{1}

Miért kegyetlen az április? Nem tudom. Nekem mostanában a maga módján mindegyik hónap kegyetlennek tűnik. Most szeptember van, a kihegyezett ceruzák hónapja. Új év, de közben egyáltalán nem új. Túl korán és túl későn is van ahhoz, hogy fogadalmakat tegyünk, és tiszta lappal induljunk.

Anyu könyveit kartondobozokba pakoltuk, és most egy chicagói raktárban penészednek. Papírillatuk nedves és poros. Inkább nem is gondolok erre, sem arra, hogy az anyag lebomlik. Arra sem, hogy az összes kiemelés hiábavaló volt.

– Ez egy négyszázharmincnégy soros vers. Ez kábé négyszázharmincnégy bejegyzés a Twitteren. – Ezen mindenki nevet. Mrs. Pollack fiatal, talán a húszas évei végén járhat, és csinos. Leopárdmintás leggingst visel nyitott orrú cipővel. Ujjatlan selyemblúzából kilátszik szeplős válla. Jobban öltözik, mint én. A diákok hallgatólagosan megegyeztek, hogy szurkolnak neki, talán még csodálják is, mert az ő élete nem tűnik olyan elérhetetlennek. Kicsit mindenki magára ismerhet benne.

Az első napomon bemutatott az osztálynak, de nem kellett felállnom és beszélnem magamról, mint a többi tanárnál. Tapintatos volt tőle, hogy megspórolta nekem ezt a megaláztatást.

– Tudjátok, srácok, az Átokföldje nehéz szöveg, nagyon-nagyon nehéz. Egyetemi színvonalú, de szerintem ti megbirkóztok vele. Megbirkóztok vele?

Néhányan minden lelkesedés nélkül igennel felelnek. Én nem szólok semmit, mert semmi szükség rá, hogy már most mindenki tudomására hozzam, hogy kocka vagyok.

– Nem-nem, megy ez ennél lelkesebben is. Megbirkóztok vele? – Most mindenki tiszta szívből ujjong, ami meglep. Azt hittem, az itteni srácokat csak a ruhák, a magazinok meg az egyetemi jelentkezési lapon jól mutató, drága utak hozzák lázba. Lehet, hogy túl hamar írtam le őket. – Oké, akkor mondom, hogyan fogjuk csinálni. Mindenki választ egy párt, és a következő két hónapban azzal a párral együtt küzd meg a verssel. – Ne! Ne, ne, ne! Tudjátok, mi nagyobb szívás annál, ha az ember új a suliban? Az, ha az ember új a suliban, és párt kell találnia valamilyen feladathoz. Basszus.

Körbetekintek a teremben. Theo és Ashby elöl ülnek, és Theo nyilván nem fog megkönyörülni a mostohatestvérén. Tőlem jobbra az a két szőke ül, akik kigúnyoltak. Mint kiderült, az egyikük neve Crystal (ő a szőke), a másiké meg Gem (ő a szőkébb). Ezen még nevetnék is, ha nem lennének rosszindulatúak. Balra nézek. A mellettem ülő lány márkás szemüveget visel, szakadt farmerben jár, és első ránézésre otthon barátnők lennénk. De mielőtt még megszólíthatnám, már a mellette ülőhöz is fordul, és egyetlen szó nélkül megegyeznek, hogy együtt fognak dolgozni.

Hirtelen mindenkinek van párja. Körülnézek, igyekszem nem túl kétségbeesettnek tűnni, pedig a tekintetem esedezik. Kénytelen leszek feltenni a kezem, és szólni Mrs. Pollacknak, hogy nincs párom? Istenem, kérlek, ne tedd ezt velem! Amikor már behajlítottam a kezemet, és kis híján feltettem, beismerve a vereséget, valaki hátulról megkocogtatja a vállamat a tollával. Megkönnyebbülten sóhajtok, és megfordulok. Nem érdekel, ki az, egy koldus csak ne válogasson.

Ezt ne!

A Batman.

A gyomrom összeugrik. A srác biccent, mint ahogy Theo szokott, de kétség sem fér hozzá, hogy azt kérdezi, leszek-e a párja. Átható kék tekintete van, szinte zavarba ejtő, mintha nemcsak rám nézne, hanem belém is látna. Mintha méregetne, mintha azon gondolkodna, megéri-e rám fecsérelni az idejét. Pislogok, lehajtom a fejemet, és visszabiccentek, majd köszönetképpen halvány mosolyt villantok rá. Újra előrefordulok, és minden önfegyelmemre szükség van, nehogy lángoló arcomhoz kapjam a kezemet, hogy lehűtsem.

Óra végéig azon gondolkodom, vajon miért pont engem választott a Batman. Lehet, hogy okosnak tűnök? És ha okosnak tűnök, akkor egyben bénának is? Gondolatban végignézek magamon. Skótkockás ing, felhajtott aljú Gap farmer, régi, kitaposott Vans cipő. Ez gyakorlatilag a chicagói egyenruhám, mínusz a vastag dzseki. Nem túl árulkodó, főleg most, hogy megszabadultam a hajgumimtól. A megérzésem azt súgja, hogy csak az irgalmas szamaritánust játssza, bármi legyen is az oka. Biztos szánalmas voltam, ahogy vadul pásztáztam a termet, és kerestem valakit, aki hajlandó lenne a párom lenni. Különösen azok után, hogy a Batman látta, amikor Gem beszólt, meg azt is, amikor hülyét csináltam magamból az első napon. Még Ken Abernathy is egyből talált párt, pedig VS szerint neki súlyos gondjai vannak a bélgázaival.

Kicsöngetnek, és mindenki elpakolja a laptopját – persze én vagyok az egyetlen, akinek nem menő, vékony gépe van. A Batman megáll az asztalom mellett, és gyilkos tekintettel lenéz rám. Csak képzelődöm, vagy tényleg lehet, hogy ezek egy szociopata szemei? Kizárt, hogy ez a srác gonosz legyen. Az, hogy engem választott, nagyon is kedves volt tőle. Nem emlékszem, hogy valaha is új diákkal barátkoztam volna. Ez a srác szexi és kedves, ami nagyon rossz hír.

Még épp idejében észbe kapok – eleget bámultam, ideje megszólalni.

– Akkor cseréljünk számot? – kérdezem, és bosszant az ideges hanglejtésem, amitől pont olyan leszek, mint azok a lányok, akik ebédidőben rajzanak körülötte. Igazából csak annyi az egész, hogy az utóbbi hetekben nem sokat beszéltem. Scarlettel főleg írunk, apu meg nem ér rá, mert munkát keres, és legtöbbször az új feleségével van, úgyhogy alig találkozunk. Mostanában amúgy sem vagyok oda érte. Nem tetszik ez az új énje. Elvarázsolt, ráadásul elvett egy idegent, és belekényszerített egy teljesen új életbe, de úgy, hogy még csak beleszólásom sem volt az ügybe.

Ennyi. Összesen ennyi ember maradt az életemben.

– Áh, majd én megírom az esszét, és ráírom mindkettőnk nevét. – A srác azt sem várja meg, hogy rábólintsak, csak biccent, mintha igent mondtam volna. Mintha feltett volna egy kérdést, és én feleltem volna rá.

Oké, szóval mégsem olyan kedves.

– De…

De mi? Úgy vártam, hogy a párod lehessek, mert tetszik a sorozatgyilkoshoz illő szemed? Vagy ami még rosszabb: Légyszi? Nem fejezem be a mondatot, csak lesütöm a tekintetemet, és a bőrtáskámat nézem. Azt hittem, menő táskám van, amíg be nem kerültem ide, és ki nem derült, hogy itt mindenki francia márkát hord, olyat, amilyenről a rapperek számaiban hallani.

– Ne aggódj, ötöst fogsz kapni.

Azzal a Batman olyan gyorsan hagyja el a termet, hogy az sem lepne meg, ha csak én képzeltem volna oda. Egy szuperhős karikatúrája. Egyedül maradok, összeszedem a holmimat, és azon töprengek, vajon mennyi idő telik majd el, mire újra hozzám szól valaki.

Én: Lesz ez jobb is, ugye? Lesz ez jobb is.

Scarlett: Annyira sajnálom, hogy nem szokásom emojikat használni, mert tökre megérdemelnél egy mosolygós arcot. Igen, lesz ez jobb is.

Én: Aha. Csak… Mindegy. Bocs, hogy mindig nyafogok.

Scarlett: Ezért vagyok itt. Amúgy emlékszel arra az e-mailre, amit továbbküldtél nekem? Szerintem TÖKRE VAN EGY TITKOS RAJONGÓD!

Én: Túl sok regényt olvastál. Csak szívat valaki. És NE KIABÁLJ VELEM!

Scarlett: Kizárt. Nem mondtam, hogy vámpír, csak azt, hogy titkos rajongó. És ez tuti.

Én: Fogadjunk?

Scarlett: Mostanra már megtanulhattad volna, hogy mindig igazam van. Ez a szuperképességem.

Én: És az enyém?

Scarlett: Az még nem derült ki.

Én: Kösz szépen.

Scarlett: Csak vicceltem. Erős vagy, neked ez a szuperképességed, csajszi.

Én: A karom attól olyan izmos, hogy sok sütit eszem a sok stressz miatt. Kéz a szájhoz. 323-szor ismételni. Kemény edzés.

Scarlett: Egy percre vedd már komolyan magad, J! Attól, hogy erős vagy, néha te is kérhetsz segítséget. Ezt sose feledd! Én MINDIG itt vagyok, de lehet, hogy érdemes lenne elfogadnod a helyi ismeretlen ajánlatát.

Én: Tökmindegy. Ehh. Köszi, te kis pszichomókus. Hiányzol!

Scarlett: Te is nekem. Na, írj VS-nek! MOST! MOST! MOST! Most akkor mondd meg őszintén… Nincs valaki a suliban, aki szokatlanul sápadt?

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Megidézem szellemi vezetőmet

Oké, kegyelemért könyörgöm. Igazad volt, ez a hely igazi háborús övezet, és jól jönne némi segítség. Úgyhogy akkor most a meggyőződésem ellenére abban reménykedem, hogy megbízhatok benned. Még mindig áll az ajánlatod, hogy kérdezhetek? (És ha Deena vagy, nyertél. Behúztál a csőbe.)

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Feladó: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Tárgy: szolgálatára, hölgyem

most már kíváncsi vagyok, ki ez a Deena. mit akar tőled? még mindig áll az ajánlatom.

Címzett: Valaki Senki (valakisen@gmail.com)

Feladó: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com)

Tárgy: Virtuálisan pukedlizem

A Deena-féle sztori nem túl érdekes. Gimis lányok hülyesége. Ha már itt tartunk, azt mondtad, van egy rövid listád azokról a srácokról, akikkel érdemes lenne barátkoznom. Nem akarok nagyon kétségbeesettnek tűnni, de hálás lennék némi útmutatásért.

Mi ez az Adakozás Napja, és mi lesz a lábujjammal, ha nem zárt cipőben megyek?

Ezt a fura ebédkártyát előre fel kell tölteni zsével, vagy mi?

Címzett: Jessie A. Holmes (jesster567@gmail.com