Fordította
Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Emma Törzs: Ink Blood Sister Scribe

William Morrow, an imprint of Harper Collins Publishers, New York

Copyright © 2023 by Emma Törzs

Hungarian translation © 2023 Borbély Judit Bernadett

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Henry Petrides

Borítókép © Shutterstock

ISBN 978-963-604-340-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Tördelte Janković Milán

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ – TÜKÖRVARÁZS

1

2

Jessenek,
az én varázslatos húgomnak

Abe Kalotay a saját előkertjében lelte halálát február végén, a sápkóros ég alatt. A tél nyirkos hidege átjárta a mozdulatlan levegőt, így kissé átnedvesedett a mellette kinyitva heverő könyv, mire Joanna, a lánya hazaért, és rátalált a holttestére a házhoz vezető hosszú földútjuk végében nőtt füvön.

Abe hanyatt feküdt, résnyire nyílt szemmel meredt a szürke égbolt felé, a szája tátva, kéklett a nyelve, egyik lerágott körmű keze a hasán nyugodott. A másikat a könyvön tartotta, mutatóujja még a lapra tapadt, mintha a sorokat követné. Egy utolsó élénkpiros pacát szívott éppen fel a papír, Abe meg falfehér volt, és mintha megaszalódott volna. Ezzel a képpel Joannának mindörökké harcolnia kell majd, hogy meg tudja őrizni azt a huszonnégy évnyi élő emléket, ami pillanatok alatt minden másnál becsesebb lett számára. Nem adott ki hangot, amikor meglátta Abe-et, csak térdre esett, és reszketni kezdett.

Később azt gondolja majd, hogy az apja azért jött ki a házból, mert megértette, mit művel vele a könyv, és próbált valahogy eljutni az útig, mielőtt elvérezne; vagy azért, hogy leintsen egy arra elhaladó kocsit, és mentőt hívasson magának, vagy azért, hogy megkímélje Joannát a vesződségtől, hogy be kelljen őt emelnie a furgonba, amikor beviszi a felhajtóról az őrszemek hatótávolsága mögé. Ám az adott pillanatban Joanna nem gondolkozott ezen a kérdésen.

Egyedül azt nem értette, hogy mit keres ott egy könyv.

Ekkor még nem jött rá, hogy a könyv ölte meg az apját; csak annyit tudott, hogy a kötet ottléte ellentmond Abe egyik kardinális szabályának, amelyet Joanna álmában sem mert volna megszegni, aztán végül mégis megszegte. Az apja kihozott egy könyvet az otthonuk biztonságából, de még ennél is érthetetlenebb volt az, hogy Joanna nem ismerte fel a kötetet. A gyűjteményük gondozásának szentelte az életét, ismert minden egyes példányt, ahogy egy családtagot ismer az ember, az apja mellett fekvő könyv azonban kinézetre és hangra is ismeretlen volt számára. A többi könyvük zümmögött, mint a nyári méh. Ez pulzált, mint egy visszatartott mennydörgés, és amikor belelapozott, elúsztak a szeme elől a kézzel írott szavak, és amint az egyik kitisztult volna, újrarendeződtek. Vagyis olvashatatlan volt.

Abe üzenete viszont, amit a lapok közé rejtett, a reszketeg kézírás ellenére olvasható volt. A bal kezét használta hozzá. A jobbat nem eresztette a szomjas könyv.

Joanna! Sajnálom. Ne engedd be anyádat! Tartsd távol ezt a könyvet a bajtól és a véredtől! Nagyon szeretlek. Szólj Esthernek

A mondat végéről hiányzott az írásjel. Joanna már sosem fogja megtudni, hogy még írni akart volna valamit az apja, vagy így kéri őt, hogy tolmácsolja atyai szeretetét rég nem látott lányának. A hideg földön térdepelve, kezében a könyvvel, egyelőre nem volt érkezése ezen töprengeni.

Csak nézte Abe élettelen testét, levegő után kapkodott, és készülődött a következő lépésekre.

ELSŐ RÉSZ

TÜKÖRVARÁZS

1

Esther nem bírt betelni a napsütötte ég kékjével.

A kék több árnyalatában játszott: a havas horizonttal találkozó sávban szinte fehérlett, aztán felfelé haladva egyre sötétebb lett: vörösbegytojáskékből égszínkékbe, majd fényes azúrkékbe ment át. Alatta vakítóan szikrázott az Antarktisz jege, és az elszórt melléképületek, amelyekre Esther a szobája ablakából rálátott, indigó árnyékcsíkokat vetettek az út fehérjére. Minden ragyogott. Este nyolc óra volt, és nem volt sokkal sötétebb, mint reggel nyolckor.

– Bocs – mondta Pearl, és a csípőjével odébb tolta Esthert, hogy egy méretre vágott kartondarabot helyezzen az ablakba. Esther ledobta magát a bevetetlen ágyra, és a könyökére támaszkodva nézte, ahogy Pearl áthajol a kicsi, zsúfolt íróasztal fölött.

– Ha két héttel ezelőtt azt mondod nekem, hogy el fogom takarni a kelő napot, biztos kiröhöglek – mondta Esther.

Pearl a fogával tépte el a ragasztószalagot.

– Két héttel ezelőtt még végigaludtad az éjszakát. Ne mondd, hogy nem tesz jót neked a sötétség. – Felragasztotta az utolsó csíkot, és hozzátette: – Vagy nekem.

– Köszönöm, sötétség, és köszönöm neked is, Pearl – felelte Esther. Noha valóban rosszul aludt, amióta a hat hónapig tartó tél után visszatért a nap, mégis lehangoló volt látni, ahogy a fény is eltűnik a távoli hegyekkel együtt, és újra a cellaszerű szoba valósága veszi körül: a plafonról lógó, komor villanykörtével megvilágított ágy, rajta a gyűrött, lila lepedő, a kopott csempepadló meg a furnérlemez íróasztal egy halom papírral, jobbára Esther jegyzeteivel: egy mexikói regényt fordított a saját szórakoztatására. Maga a regény a fiókos szekrény tetején pihent, biztonságos távolságban a jegyzetpapíron karikákat hagyó, félig kiivott vizespoharaktól.

Pearl leült az ágy végébe Estherrel szemben.

– Szóval. Készen állsz a találkozásra a mosdatlan tömegekkel?

Esther eltakarta a szemét a karjával, és felnyögött.

Esther és Pearl a télen harmincadmagával tartotta a frontot a kis déli-sarki állomáson, aztán a novemberrel megjött a nyár is, és az elmúlt néhány napon majd száz újoncot okádtak ki magukból az állomás folyosóira a kis teherszállító repülőgépek. Most különböző tudósok, köztük csillagászok népesítették be a cellákat, a kantint, a tornatermet meg az emeleti műhelyeket; idegenek, akik felfalták az összes rágcsálnivalót, életre keltették a régóta alvó komputereket, és aggodalmasan kérdezgették, hogy melyik napszakban lesz végre internet.

Esther először azt hitte, hogy örülni fog a sok új arcnak. Világéletében extrovertált volt, nem az a típus, aki alkalmas arra, hogy száműzzék a jég birodalmába egy kutatóállomásra, amely erősen emlékeztetett a kis vidéki gimnáziumára. Az Antarktiszra utazását megelőző évben Minneapolisban élt, és a barátai kendőzetlen riadalommal reagáltak, amikor beszámolt nekik, hogy elfogadott egy villanyszerelői állást a déli-sarki állomáson a téli szezonra. Mindenki ismert valakit, aki ismert valakit, aki próbálta már, utálta, és idő előtt hazarepült, mert felőrölte az egyedüllét. Esther ettől nem tartott.

Arra jutott, hogy az Antarktisz sem lehet sokkal rosszabb a gyerekkora izolált, szélsőséges körülményeinél. Jól fizet, nagy kaland lesz, és ami a legfontosabb, a helyszín a bolygó majdnem teljes lakossága számára megközelíthetetlen.

Mindazonáltal Esther extrovertáltsága csökkent a hosszú tél folyamán, és vele odalett a kedélyesség álarca is, amit reggelente magára öltött az egyenruhájához. Most a plafont bámulta, ami pont olyan indusztriális fehér volt, mint az indusztriális fehér falak, indusztriális fehér folyosók és indusztriális fehér kollégák.

– Lehet, hogy igazából introvertált vagyok? És eddig becsaptam magam? Az igazi extrovertáltak most odakint viháncolnak, friss hús, végenincs bulik, és megdugják egész Amerikát.

– Az Antarktisz-egyezményben kijelölt nemzetközi területet dugják meg – javította ki Pearl, aki ausztrálként kettős állampolgár volt.

– Azt.

Pearl négykézláb araszolt oda Estherhez az ágy mellett.

– Szerintem egy féléves kéretlen cölibátus meg egy repülőnyi új arc bárkiből extrovertált embert csinál.

– Aha – felelte Esther. – Szóval, azt mondod, hogy csak azért lettem introvertált, mert…

– Az én csodás testem miatt, természetesen – búgta Pearl, ajkával Esther fülkagylóját cirógatva.

Esther Pearl szőke hajába túrt, amely a naphiány ellenére valahogy mindig napszíttának tűnt. Ausztrálok. Mindig olyan nyáriasak és könnyen kaphatók. Beletúrt a kusza tincsekbe, és amikor lehúzta magához Pearlt egy csókra, érezte a száján a mosolyát.

Esther az elmúlt tíz évben, amióta betöltötte a tizennyolcat, minden novemberben váltott – várost, államot, országot. Futó baráti és szerelmi kapcsolatokat alakított ki. Őt mindenki kedvelte, és mint a legtöbb népszerű ember, tartott tőle, hogy ha igazán megismerik, ha sikerül áttörniük a tetszetős páncélján, akkor egy kicsit sem fogják már kedvelni. Ez volt az állandó mozgásban levés egyik nagy előnye.

A másik, lényegesen fontosabb előny: így nem találhatnak rá.

Becsúsztatta a kezét Pearl pulóvere alá, a derekára, Pearl meg befúrta egyik hosszú lábát Esther combja közé. Ahogy Esther ösztönösen megmozgatta a csípőjét, akaratlanul is apja régmúlt szavai vertek visszhangot a fejében – egy pohár hideg víz a tudatalattija pofájába.

– November másodikán, este tizenegy órakor keleti parti idő szerint – mondta Abe aznap, amikor Esther utoljára látta, tíz évvel ezelőtt a vermonti házukban. – Bárhol légy is, november másodikán le kell lépned, és huszonnégy órán át mozgásban kell maradnod, különben téged is elkapnak anyád gyilkosai.

Néhány napja, november ötödikén kezdődött hivatalosan a nyári szezon. Három nappal azután, hogy apja sürgető intelmének értelmében Esthernek el kellett volna tűnnie.

De nem tűnt el. Még mindig itt van.

Abe immár két éve halott, és először azóta, hogy tíz éve menekülőre fogta, Esthernek most oka volt a maradásra. Egy meleg és tartós ok; ez az ok csókolgatta most a nyakát.

Először a christchurchi reptéren találkozott Pearllel, amikor a kollégák körében az antarktiszi gépre várt. Mindketten rétegesen voltak öltözve, másképp nem is szállhattak volna fel a gépre – gyapjúsapka, narancssárga anorák, kesztyű, nehéz téli bakancs, a fejükön sötét lencséjű védőszemüveg –, és Esther csak egy röpke benyomást szerezhetett a csillogó szempárról meg a teli torkú nevetésről, mielőtt felterelték őket a gépre, ahol a raktér ellentétes végeiben ültették le őket.

Eltérő munkakörükből és ugyancsak eltérő munkarendjükből kifolyólag nem keresztezték egymást az útjaik, csak az első hónap végén, amikor Esther kifüggesztett egy hirdetést a tornateremben, hogy edzőtársat keres. Boksz, thai boksz, BJJ, MMA, krav maga, harcra fel! :) :) :) A mosolygós arcokat pusztán azért biggyesztette oda a végére, hogy ellensúlyozza az agresszív harc szót, de nyomban megbánta, amikor egy kollégája, egy lehetetlenül magas, fehér fickó Washingtonból, aki ragaszkodott hozzá, hogy „J-Dog”-nak szólítsák, meglátta a hirdetést, és attól kezdve folyton ezzel piszkálta.

– A mosolygós gyilkos! – kurjantotta, amikor találkoztak a műszakban. Ha ebédnél futottak össze a kantinban, ijedtséget színlelt. – Most fejbe versz egy ütős mosollyal? – Mégis az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor nagy hangon híresztelni kezdte, hogy fekete öves karatés, és keresi a méltó partnerét, aki tényleg komolyan gondolja ezt a sportot.

Egyszóval Esther idegeire ment. Egy héttel később a kantinban állta el az útját, hogy Esther ne férjen oda a pizzához, és fülig ért a szája.

– Mit akarsz? – kérdezte a nő.

– Harcolok veled! – jött a válasz.

– Nem – felelte Esther a tálcáját letéve. – Így kell harcolni.

Pillanatok alatt levitte J-Dogot a földre, lefogta az egyik karját, a másikkal a férfi hasztalan csapkodott felé, hosszú lábával a csempepadlót rugdalva, miközben a közönség huhogott és éljenzett.

– Nem eresztelek, amíg nem mosolyogsz – mondta a nő, és J-Dog szűkölve próbált egy hamis vigyort az arcára erőltetni. Amint Esther elengedte, felpattant, leporolta magát, és azt mondta:

– Ez nem volt vicces, haver.

Amikor Esther a maga nagyon is igazi mosolyát elfojtva visszafordult az elhagyott tálcájához, szemtől szemben találta magát Pearllel. A repülőn viselt ruharétegek nélkül Pearl magas és szikár volt, napszítta haját ingatag kontyba kötötte a feje tetején. Barna szeme pontosan úgy csillogott, mint Esther emlékeiben. Sőt, még jobban, mert most Estherre villantotta.

– Ez volt a legvarázslatosabb dolog, amit életemben láttam – mondta Pearl, hosszú ujjait Esther karjára téve. – Órákat is adsz?

Pearl pocsékul védekezett. Nem volt meg benne a gyilkos ösztön, és mivel folyton meggondolta magát, erőtlenre sikeredtek az ütései is, meg a rúgásai is, végül annyira kellett nevetnie, hogy elernyedt Esther szorításában. Három leckével később az edzésekből enyelgés lett, az „órákat” pedig áthelyezték a tornateremből a hálószobába. Amikor először feküdtek le egymással, és Esther éppen lehúzta róla a farmernadrágot, Pearl megkérdezte:

– Voltál már nővel?

Esther sértetten pillantott fel Pearl lába közül.

– Nem is eggyel! Miért?

– Nyugi, Don Juan – nevetett Pearl. – Nem a technikáddal van bajom. Csak idegesnek tűnsz.

Ez volt az a pillanat, amikor Esther megértette, hogy pácban van. Ugyanis nemcsak hogy tényleg ideges volt, évek óta nem remegett így a gyomra, de ráadásul lebukott Pearl előtt. Pearl kiolvasta az igazságot a begyakorolt arckifejezéséből meg az edzett testéből. Esther nem volt hozzászokva, hogy mások belelátnak, és nyugtalanítónak találta, hogy Pearl képes erre. Cserébe a lehető legmagabiztosabban mosolygott Pearlre, aztán gyengéden a meztelen belső combjához érintette a fogait, ami pontot is tett a diskurzus végére. De már ekkor, a kezdet kezdetén megsejtette, hogy Pearlt alighanem nehéz lesz majd elhagynia.

Ahogy most, már egy másik évszakban ezen tűnődött – a távozáson, a maradáson, apja intelmének nem halkuló visszhangján –, az a sajnálatos helyzet állt elő, hogy elment a kedve. Átfordította Pearlt az oldalára, és a csókolózást befejezve hátrafeküdt a párnákra. Pearl a vállához bújt.

– Ma nagyon be fogok rúgni – jelentette ki.

– Fellépés előtt vagy után?

– Előtte, utána, alatta.

– Én is – döntötte el Esther.

Egy Pat Benatar tribute-zenekarban játszottak, és fellépésük volt az aznap esti buliban. Egy egész, hosszú télen át gyakoroltak és játszottak ugyanannak a harmincöt, elcsigázott embernek, lassan ott tartottak, mintha egy szülőnek tennék fel mindig ugyanazt a lemezt, akinek még a büszkesége sem tudja elmulasztani a csömörét. Új füleknek és szemeknek játszani olyan idegtépő gondolat volt, mintha a Madison Square Gardenben állnának színpadra.

– Igyunk vizet felkészülésképpen – javasolta Pearl –, hogy ne hányjunk.

Hozott két poharat, és Esther felkönyökölt, hogy ne öntse le magát. Ez volt a legszárazabb hely, ahol életében megfordult, minden csepp nedvesség azonnal jéggé fagyott a levegőben. Könnyű volt kiszáradni.

– Vajon azért isznak annyit a tudósok, hogy kompenzálják a tanulással töltött éveket? – tűnődött Esther.

– Nem – vágta rá Pearl, aki az asztalosbrigáddal dolgozott. – A kockák mind partiőrültek. Régen jártam BDSM-partikra Sydney-ben, és csupa sebészből, mérnökből meg fogorvosból állt össze a társaság. Tudtad, hogy a szadomazó szexet gyakorlóknak jóval magasabb az IQ-ja a mezei átlagnál?

– Nem hiszem, hogy ez egy ellenőrizhető hipotézis.

Pearl elvigyorodott. Szokatlanul éles fogai voltak az egyébként puha szájában, és ez az ellentmondás furcsa dolgokat művelt Esther vérkeringésével.

– El tudod képzelni a változókat?

– Szeretném – felelte Esther –, de nem most. Csipkednünk kell magunkat.

Pearl az órájára nézett, és összerándult.

– Basszus! Igazad van.

A vacsora utáni órácskákat ebben az ürgelyukban töltötték. Esther most felállt, hogy kinyújtózzon, mielőtt bakancsot húz a zoknis lábára.

– Úgy örülök, hogy a maradás mellett döntöttél – mondta Pearl. – Nélküled nem tudnám végigcsinálni.

Esther válaszolni akart, de képtelen volt az előtte álló nő szemébe nézni, rég nem kedvelt ennyire senkit. Feszült vágyakozás járta át a mellkasát, de nem testi vágy, hanem egy annál bensőségesebb érzés, amely mindig vele volt. Hiányzott neki Pearl, pedig ott volt vele. Megelőlegezett hiányérzet, mintha érzelmileg még nem fogta volna fel, hogy ez most más, ezúttal nem megy sehová.

Újra a fülében hallotta az atyai paranoiát, hogy húzza el a csíkot, hogy vérlázító, önző hibát követ el; Pearlt is veszélybe sodorja, aki most is őt nézte, nyílt és szeretetteljes arccal, de Esther hallgatása miatt már kezdett elbizonytalanodni.

– Én is örülök – mondta Esther. Volt már gyakorlata Pearl társaságában, az arca mit sem árult el a hirtelen rátelepedő mélabús hangulatból, és Pearl megnyugodott a mosolya láttán. – Gyere be értem, ha felöltöztél! – tette hozzá. – Iszunk valami töményet.

Pearl felemelte a kezét, hosszú ujjaival egy képzeletbeli pohár szárát fogva.

– A sokaságra. Hogy szeressenek minket.

Szerette őket a közönség. Az együttes mind a négy tagja komolyan vette a felkészülést, az öltözékükkel – fekete farmernadrág, bőrdzseki – hitelesen hozták a nyolcvanas évek rockbandáinak stílusát. Esther és Pearl feltupírozta a haját, bár hajlakkal jobb lett volna, csak az senkinek sem volt a bázison. Jól néztek ki, jól szóltak, és az is segített nekik, hogy mire bedugták az erősítőiket, és elkezdtek játszani, addigra mindenki felöntött a garatra és örömmel éljenzett nekik.

Esther volt a háttérénekes és basszusgitáros, rekedtre énekelte magát, és az ujjai is sajogtak, mire a Hell Is for Childrennel befejezték a szettet. A kantinban tartották a bulit, ami nappal iskolai büfére emlékeztetett, és a helyfelszabadítás végett a falakhoz tolt hosszú, szürke műanyag asztalokkal, de még diszkófények nélkül is határozottan középiskolai volt a hangulat, és Esther ettől fiatalnak és gyerekesen felelőtlennek érezte magát. A terem elülső felében játszott a banda, fehér fényfüzérek alatt, és a műsor végén popzene kezdett dübörögni a hangszórókból, amiket néhány hónappal korábban Esther saját kezűleg szerelt fel a terem sarkaiba.

A csempézett padlójú helyiség megtelt emberekkel, akiknek a többsége ismeretlen volt Esther számára, de egymást sem ismerték, és még többen üldögéltek egy sor széken, elzárva az utat a lengőajtó felé, amely a svédasztal mögött a sötétbe boruló, rozsdamentes acél konyhába nyílt. Esther felfigyelt rá, hogy az új, nyári brigád csodálatosan napbarnított és egészséges külsejű az antarktisziasan sápadt kollégákhoz képest. Az új szagok bősége is lenyűgözte. Ha ugyanazokkal az emberekkel lakik valaki, ugyanazokat az ételeket fogyasztja, ugyanazt az újrahasznosított levegőt szívja, idővel neki is ugyanolyan szaga lesz, még egy Estheréhez hasonló, érzékeny orr szerint is. Ezek az emberek a szó szoros értelmében friss levegőt hoztak be magukkal.

És volt még egy összetevő.

Esther éppen egy Coloradóból érkezett, Trev nevű új asztalossal beszélgetett, akit Pearl korábban buzgómócsingként jellemzett, amikor egyszer csak felkapta a fejét, mint valami vadászkopó, és megfeszültek az orrcimpái.

– Ez valami parfüm? – kérdezte. Az általános pia- és műanyagszagon át megcsapta az orrát egy illat, ami furcsa módon az otthonát juttatta eszébe.

– Nem – felelte Trev, és derűsen mosolygott, amikor a nő gátlástalanul a nyakához hajolt, hogy megszaglássza.

– Hmm.

– Talán a dezodorom – mondta a férfi. – Cédrus. Férfias.

– Finom illata van – mondta Esther. – De én nem erre gondoltam. Na, mindegy. – Az intim közelség miatt Trev barátságos tekintete kihívóra váltott, nyilván az érdeklődés jeleként értelmezte a nyakszimatolást. Esther hátrált egy lépést. Ha nem lett volna párja, ez a férfi úgy nézett ki, mint akinek egy rakás sporteszköze van, és szívesen megmutatná, hogyan kell használni őket. A mozgásában tetten érhető fegyelmezettség viszont imponált Esthernek, az edzőit juttatta eszébe, akikhez évekig járt különböző küzdősportokat gyakorolni.

Már nyitotta a száját, hogy mondjon valami kacérat, mert nem akart berozsdásodni, aztán érzékeny orra újból megérezte az előbbi, figyelemfelkeltő szagot. Mi lehet? Az illat a gyerekkora konyhájába röpítette; látta a lerobbant, zöld hűtőszekrényt, a juharfa szekrények horpadásait, érezte a hepehupás linóleumot a talpa alatt. Zöldségszerű, de nem zöldségillat, szinte fűszeresnek mondható, és friss, ami nem volt megszokott errefelé. Rozmaring? Krizantém? Káposzta?

Cickafark.

Meglett a válasz, a nyelvén volt, majdnem ki is mondta. Cickafark, Achillea millefolium, plumajillo.

– Bocs – mondta Esther az elemi illendőséget sutba dobva, és elfordult az értetlen asztalostól. Elviharzott egy társaság mellett, akik a tetoválásaikat hasonlították össze, és átvágott a kék, hullámos papírszalagok között, amiket szemlátomást vaktában ragasztgatott fel valaki a plafonra. Aprókat lélegzett az orrán keresztül. Ment a gyógynövény összetéveszthetetlen illata után, a gyerekkora illata után, pedig tudta, hogy hiába. Már újra csak emlék volt az illat, elnyomta a pizza, a sör meg az emberi kipárolgások szaga.

Megállt a terem közepén, körülötte szólt a zene, és fecsegett a sok idegen. Megdöbbent, hogy így szíven ütötte az illat. Parfümként viseli valaki? Ha igen, akkor át akarja ölelni azt a valakit, hogy a bőréhez nyomja az arcát. Esther többnyire távol tartotta magától a veszteségeit; nem gondolt mindazokra, akiket hátrahagyott az évek során, nem gondolt egyetlen helyre sem, amelyet valaha az otthonának nevezett, és – eltekintve a húgának meg a mostohaanyjának havi rendszerességgel küldött képeslapoktól – nem gondolt a családjára sem. Szüntelen, fárasztó cselekvést jelentett ez a nem gondolás, mintha folyamatosan feszítené egy izmát. De most a cickafark illata elernyesztette a makacs izmot, és az elernyedéstől ugyanaz a szomorúság telepedett rá, mint korábban Pearl küszöbén.

Pearl a szoba másik felében állt kipirult arccal, és úgy nézett ki a feltupírozott hajával, mintha az imént szállt volna le egy motor hátsó üléséről, vagy valakinek az ágyából mászott volna ki. Sötétlila rúzst viselt, csillogott a szeme, és egy csaknem vele egymagas nővel beszélgetett. Esther azzal a feltett szándékkal iramodott meg feléjük, hogy most azonnal kiszakítja magát ebből a furcsa hangulatból.

– Tequilát – mondta Pearlnek.

– Ő itt Esther – fordult Pearl a beszélgetőpartneréhez. – Villanyszerelő. Esther, ő pedig Abby a karbantartóktól, tavaly Ausztráliában élt!

Abby és Pearl egyszerre kezdett kuncogni, már vidámra itták magukat. Pearl töltött mindhármuknak egy felest, és Esthernek mindjárt egy másodikat is, miután az elsőt lehúzta. Máris jobban érezte magát. Ő a jelen embere, nem a múlté. Ezt nem szabad elfelejtenie.

A buli kezdte szép lassan elmosni az áttelelők elzárkózási kényszerét, mindenki táncra perdült, ittak, egy furcsa játékra is sor került, ahol madarak nevét kellett bekiabálni, aztán tovább ittak. Amint az várható volt, valaki hányt is. Pearl és Abby egy darabig valami közös sydney-i ismerősről kajabált egymással a legnagyobb egyetértésben, akinek egy ritka huncut kutyája volt, aztán Pearl becipelte Esthert a hevenyészett táncparkettre, és teljes karcsúságával Esther zömökebb testéhez tapadt. Úgy mozogtak a lüktető zenére, mintha egy igazi klubban lennének, nem pedig egy fűtött dobozkában a jég hátán, több ezer kilométer távolságra mindentől, ami civilizációnak nevezhető.

Esther kisimította Pearl haját a verítékes arcából, és igyekezett nem gondolni a családjára, apja figyelmeztetéseire vagy a november másodika óta eltelt napokra. Inkább a jelenre koncentrált, a basszus dübögésére meg arra, ahogy Pearl hozzásimul. Arra gondolt, bárcsak örökké tartana ez a pillanat.

De az emberi testek viszonylatában nem létezhet örökké, és végül pisilnie kellett.

Nagy volt a kontraszt a bulizajhoz képest, ugyanis a folyosó végi mosdóban kísérteties csend honolt, amikor Esther berontott oda. A pisi hangosan visszhangzott a rozsdamentes acél kagylóban, és hallotta a saját részeg zihálását. Berekedt a táncolástól meg a sok beszédtől. Az öblítés felért egy mennydörgéssel. A mosdónál megállt a tükör előtt. Egy ujjal a helyére simított egy sötét szemöldökszálat, megrebegtette a szempilláját, ráncba szedte a fürtjeit, aztán megtorpant. Összehúzta a szemét.

Apró foltokat fedezett fel a tükör széle mentén, vörösesbarna maszatokat az üvegen. Szimmetrikusak voltak, de nem egyformák, minden sarokban egy, mintha festőecsettel vagy a hüvelykujjával kente volna oda valaki. Közelebbről is szemügyre vette a maszatokat, és megnedvesített egy kis papírtörlőt, hogy eltüntesse őket. A papírtörlő nem használt, még szappanosan sem. A torkában dobogott a szíve, ahogy minden eredmény nélkül dörzsölte a foltokat.

Majdnem elesett, olyan hirtelen hőkölt hátra.

Aki olyan körülmények között nő fel, mint Esther, az rögtön felismeri az alvadt vért, pláne ha még eltüntetni se lehet, és aki olyan körülmények között nő fel, mint Esther, az pontosan tudja, hogy mit jelentenek ezek a foltok. Megint érezte a cickafarkillatot, de hogy csak képzelte-e, vagy a mosdóban volt olyan illat, azt nem tudta eldönteni.

Vér. Gyógynövények.

Itt valakinek könyve van.

Itt valaki varázsol.

– Nem – mondta ki fennhangon. Csak beivott, és kényszerképzetei vannak, hat hónapja él egy betonkockába zárva, csak képzelődik.

Hátrálni kezdett, képtelen volt elfordítani a tekintetét a saját riadt arcáról, félt hátat fordítani a tükörnek. Amikor nekiütközött a mosdó ajtajának, megfordult, és kiviharzott, aztán rohant tovább a szűk folyosón a tornaterem felé. Rettentő világos volt odabent, mechanikus rendben sorakoztak a gépek a kipárnázott, szürke padlón, és a zöld falak miatt mindennek sápkóros színe volt. Egy párocska enyelgett az egyik fekvenyomó padon és kiáltott fel ijedten, amikor Esther eltrappolt mellettük a tornaterem egyszemélyes, fehér csempés mosdója felé.

Itt is ugyanolyan vörösesbarna foltok voltak a tükrön, ugyanolyan mintázatban. A rekreációs szoba melletti mosdó tükrén is ott voltak, meg a laboratórium és a konyha melletti mosdóban is. Esther eltántorgott a szobájáig, a torkában dobogott a szíve, de hála istennek az ő tükre érintetlen volt. Valószínűleg csak a nyilvános tükrök voltak megjelölve, már ez is megnyugvás. Nem törhette össze az állomás összes tükrét, ha nem akarta felhívni magára a figyelmet, és kerülni akarta a bajt.

Magára zárta az ajtót, megállt a tükör előtt, és az alacsony fiókos szekrényre támaszkodott, amíg gondolkozik. Nyilvánvaló, hogy ez valamiféle tükörvarázs, de túlságosan zaklatott és részeg volt ahhoz, hogy felfogja, mit is jelent. A családjuk egyik könyve képes volt egyfajta hangulatgyűrűvé változtatni a tükröt, és az üveg nagyjából egy órán át a belenéző valós érzelmeit tükrözte, aztán ott a tükör a Hófehérkében, amelyik megmondja a gonosz királynőnek, hogy ki a legszebb a vidéken… Csak dajkamese az ilyen varázslat, vagy valóság?

Józanság kell ide. Lehajtotta a fejét, és mélyeket lélegzett. Két keze között az asztalon feküdt a regény, amit spanyolból fordított, elnézte az ismerős zöld borítót, az élfestett lapokat meg a stilizált, sötét kapubejáratot a cím alatt. La Ruta Nos Aportó Otro Paso Natural, írta Alejandra Gil, 1937. Esther kutatásai szerint ez a regény volt Gil első és egyetlen publikációja, és az egyetlen olyan tárgy a birtokában, ami az édesanyjától, Isabeltől maradt rá.

A belső borítón takaros kézírásos feljegyzés: a cím angol fordítása Esther anyjának gyöngybetűivel. Ne feledd – írta az anyja saját magának angolul. – Az út megmutatja a következő lépést.

A mostohaanyja, Cecily ajándékozta ezt a könyvet Esthernek a tizennyolcadik születésnapján, egy nappal azelőtt, hogy örökre elment hazulról, és akkoriban Esthernek még szüksége volt a fordításra. Anyanyelve lehetett volna a spanyol, de Isabel elhunyt, amikor Esther még túl kicsi volt a nyelvtanuláshoz, így az az anyja nyelve maradt. Hónapok múlva mégis a spanyol címet tetováltatta rá a kulcscsontjára: jobb oldalra a la ruta nos aportót, balra az otro paso naturalt. Ez egy palindrom, tükrözve is értelmes.

Mintha órák teltek volna el a buli óta, pedig még fel sem száradt Esther bőréről az izzadság. Időközben levetkőzött a fekete alsótrikójáig, és most didergett. Látta a tükörben a tetoválás szavait a póló pántjai mellett. Közvetlenül azután varratta magára a szöveget, hogy lelépett otthonról, akkoriban elhagyatva érezte magát, és félt, mert hirtelen struktúráját veszítette a világ, éppen ezért végtelenül megnyugtató volt számára a tudat, hogy létezik egy út, és van következő lépés. Most, hogy már a harminchoz közeledett, tökéletesen beszélte a spanyolt, és ami a legfontosabb: amióta olvasta a regényt, megértette, hogy Gil címe cseppet sem akar megnyugtató lenni. Inkább egy előre elrendelt mozgásra utal, egy társadalmilag megkonstruált utat jelent, amely bizonyos lépések megtételére kényszeríti az embert, elsősorban a nőket, és közben azzal áltatja őket, hogy önként döntöttek e lépések mellett.

Manapság ugyanezek a szavak egy csatakiáltást jelentettek neki: Ne kövesd az utat, hanem térj le róla! Ez a gondolat segített meghoznia a döntést, hogy apja réges-régi utasításaira fittyet hányva az Antarktiszon maradjon a nyári szezonra.

Most már rettegett attól, hogy még megbánhatja ezt a döntést.

– Minden év november másodikán állj tovább – mondta egykor az apja –, különben téged is elkapnak anyád gyilkosai. És nem csak téged, Esther. A húgodért is eljönnek.

Tíz éven át engedelmeskedett az atyai szónak. Minden november elsején összecsomagolt, és minden november másodikán útra kelt, hol ő maga vezetett éjjel-nappal, hol buszra, repülőre és vonatra szállt, nem aludt. Vancouverből Mexikóvárosba. Párizsból Berlinbe. Minneapolisból az Antarktiszra. Minden évben, óraműpontossággal, kivéve idén. Idén figyelmen kívül hagyta apja intelmeit. Idén maradt, ahol volt.

November 5-e volt, nyüzsögtek az állomáson az idegenek, és egyikük hozott magával egy könyvet.

2

Visszatért a macska.

Joanna hallotta, ahogy panaszosan kaparja a bejárati ajtót, mintha ágak karistolnák a tetőt. Délután öt óra volt, és máris kezdett besötétedni, fehérről tompa szürkére fakult a holdsarló a konyhaablakban. Reggel azt mondta a meteorológus a rádióban, hogy akár havazhat is. Joanna egész nap azt várta; szerette az évszak első havazását, amikor új életre kel a barnás, szunnyadó föld, minden durva dolog finommá lesz, és minden szilárd dolog anyagtalanná. Varázslat, amelyhez még szavakra sincsen szükség.

A macska tovább kapart, és Joannának összefacsarodott a szíve. A múlt héten látta először a fiatal, zömök fejű kandúrt a halott kertben bóklászni, sovány volt, és cirmos, aztán egy éjjel kitett neki egy tálka tonhalat, a következőn meg egy tálka szardíniát, és az állat azóta felbátorodott. De most nem ért rá a macskával törődni: be volt gyújtva a tűzhely, gyógynövények pirultak egy kondérban, és csupa vér volt a keze.

Az utóbbiról ő tehetett. Túl mélyen vágott bele a bal kézfejébe, és nem csepegett, hanem dőlt belőle a vér. Amikor már megvolt a szükséges fél uncia, még utána is átvérzett a kötés, és jobban fájt, mint amire számított. Így is megéri, ha beválik a dolog, csakhogy ez már a harminchetedik kísérlete volt, amióta másfél évvel korábban elkezdett próbálkozni, és eddig csupán a kezén szaporodó finom, fehér hegeket tudta felmutatni eredményként a fáradozásaiért. Nem valószínű, hogy ezúttal másként lesz.

Akkor is meg kellett próbálni. Meg akarta próbálni.

Ma éjjel az újholddal kísérletezett, miután az utolsó néhány telihold nem hozott eredményt még akkor sem, amikor egy zseniális ötlettől vezérelve sikerült összegyűjtenie egy fél csészényi menstruációs vért. Pedig erősen reménykedett, hogy az lesz a megoldás. A kutatásai szerint, amelyek kétségkívül felszínesek voltak, a perifériás vér orvostani értelemben csaknem megkülönböztethetetlen a menstruációs vértől, és egyébként is csak hármat elemeztetett ki a temérdek könyve közül, így az is könnyen előfordulhatott, hogy a tinta fő összetevőjeként a vért felsoroló laboratóriumi eredmények nem adtak pontos tájékoztatást arról, honnan származott a vér.

De nem. A menstruációs vérével írott könyv ugyanolyan hatástalan volt, mint a többi kísérlete.

Most is ez lesz.

A remény és a kíváncsiság mégis ott tartotta a tűzhely mellett. Porrá törte a mozsárban a megfeketedett gyógynövényeket, aztán elkeverte a keze vérével, egy tojássárgájával, csipetnyi gumiarábikummal és mézzel. Sűrű, sötét masszát kapott, vízzel fellazítva szépen lehet majd vele írni, de semmi több. Hegyezte a harmadik fülét, hátha hall valamit, ami arra utal, hogy ez nem egyszerű házi festék, várta a morajlást, ami rendre végighömpölygött az erein, valahányszor egy könyv közelében tartózkodott, de a tinta fekete és néma maradt.

Még az éjjel meg akarta írni a könyvet, a gyűjteménye egyik rövidebb varázslatát másolta volna át, egy tízoldalas, tizenhatodik századi, perzsa ráolvasást, amely már megkopott ugyan, de egyszer egy durván tízperces lángoló tüzet támasztott. Az apja tréfásan „tojásfőző”-nek nevezte. Ám ahogy most a hallgatag pasztára nézett, miközben még mindig zsibongott a keze, ösztönösen megérezte, hogy hiába írna vele.

Kipislogta szeméből a harag könnyeit, otthagyta a kuplerájt a tűzhelyen, és átvágott a hetvenes éveket idéző, egyenetlen zöld-fehér linóleummal borított konyhapadlón. A padlóról mindig az apja mély, derűs hangja jutott eszébe, ami rettentően hiányzott neki:

– Ezt majd újraburkoltatjuk. – Apja rituálisan ismételgette ezt a mondatot, de a padlót sosem csináltatta meg, és senki nem is fogja most már. Joanna felbontott egy tonhalkonzervet, de sehol sem látta a macskát, amikor kilépett a verandára, a fogvacogtató, hóillatú levegőre.

Koromsötét éjszaka volt, a hold sem világított, csak némi ezüstös derengés szűrődött át a felhőtakarón, és telepedett rá a takaros kertben álló nyírfák ujjnyi vastag ágaira. A nyírfák között elvegyült fenyők alig voltak többek susogó árnyaknál, amelyek a mögöttük elterülő erdő sötétjébe olvadtak. Joanna hunyorogva kémlelte a fákat, hátha mozgást lát, de a könnyű szellőtől eltekintve semmi sem mozdult az éjszakában.

Csalódottság fogta el, amely fekete volt, mint a csészéjében hűlő tinta, nevetéssel rázta le magáról. Mit művel? Próbál idecsalogatni egy vadállatot, és aztán mi lesz? Behívja a házba? Fekhelyet kínál neki a tűznél, simogatja a bársonyos bundáját, beszél hozzá, összebarátkozik vele?

Igen.

Letette a tonhalas tálkát a lépcsőre, és visszament a házba.

Joanna ebben a házban született, és egész életében itt élt; először a családjával, majd miután a testvére elmenekült, és röviddel utána az anyja is elköltözött, ketten maradtak az apjával. Nyolc évig éltek itt kettecskén, aztán Abe két éve meghalt, és Joanna magára maradt. A ház egy vén, viktoriánus kori építmény volt, túl nagy egyetlen embernek, az egykor fehér, meszelt falak mára megszürkültek, mint az öreg fogak, a faszegélyek eleganciája is megfáradt. Még a tető és az ablakok hegyes ívei is elkoptak, mint az agyonhasznált kések. Az ajtó nyikorgott a zsanérokon, ahogy Joanna becsukta.

Odabent ugyanolyan csend honolt, mint az erdőn. Mindig csend volt. A hall sötét fája átadta a helyét a konyha művi világosságának, a mennyezeti lámpa miatt itt minden kicsit borostyánszínű volt, csak a mosogató fölötti ablak feketéllett, ahonnan nappal Joanna gyógynövénykertjére lehetett látni. Joanna azon kapta magát, hogy akaratlanul is a csendhez méri a lépteit, halkan lép, mint aki nem akarja felzavarni a saját üres otthonát.

Egyre inkább úgy érezte, mintha ezt az örökös csendet az őrszemeknek köszönhetné; egy újabb láthatatlan buborék, ami elvágja őt a világ többi részétől, fojtogató védőburok. Az Abe halálát követő esztendőben Joanna minden sarokban őt látta, hallotta a hangját vacsorafőzés közben (Megint spagetti? A végén te is tésztává változol.), amikor popdalokat játszott a zongorán (Fiona Apple, micsoda hang!), vagy kint ült a verandán az apjától kapott vízfestékeivel (Anyádtól örökölted a tehetségedet, én egy hóviharba került jegesmedvét se tudnék lerajzolni.). Aztán apránként ez a képzeletbeli hang is elhalkult, és már csak nehezen tudta felidézni.

Joanna néha önkéntelenül odaképzelt maga mellé valakit a házba, egy álombéli férfit, aki magas, erős és kedves. Egy életre elegendő romantikus regényt elolvasott, így a testi dolgok elképzelésével nem volt gondja: a férfi a nyakát csókolja, nekinyomja a falnak a széles vállával, felgyűri a szoknyáját. Nem hordott ugyan szoknyát, de a szexuális tudatalattijának a szekrénye tele volt alsószoknyákkal. Inkább a fantázia egyéb részletei okoztak nehézséget: amikor megpróbálta elképzelni, hogy ott van vele valaki a házban, aki nem a családtagja. Már azzal is meggyűlt a baja, hogy a kis cirmos macskát odaképzelje a lábához, bár ez azért könnyebb volt. Szinte látta a kandúrt, ahogy felugrik a fehér csempés asztallapra, és az ablakban lógó szárított gyógynövényeket pofozgatja a mancsával.

Apja a legtöbb állat szőrére allergiás volt, és Joanna még most sem tudta rászánni magát egy házi kedvenc beszerzésére, pedig gyerekkorában még sírt is érte. A nővére békákat, kígyókat meg csigákat fogdosott össze neki, de az nem ugyanaz. Ő valami puhára vágyott, amit szeretgethet. Most meg valahogy fájdalmasnak érződött a gondolat, hogy beengedjen a házba egy állatot, és ezzel barátságtalanná tegye Abe számára a saját otthonát, vagyis a szelleme számára.

Már ha valaki hisz a szellemekben. Joanna ugyanis nem hitt. Az apja több száz, kézzel írott kötetet tartalmazó gyűjteményében, olyan könyvekben, amelyeket hangosan felolvasva a zongorahangolástól az esőidézésig bármit lehetett varázsolni, sehol sem szerepeltek holtakat megidéző varázsigék. Márpedig az első szerzők nyilván ezzel próbálkoztak meg legelőször, bárkik voltak is, és bárhogyan írtak is.

– Nem a mi tisztünk a hogyant firtatni – hajtogatta mindig az apja. – Azért vagyunk itt, hogy megóvjuk a könyveket, otthont nyújtsunk nekik, és tiszteljük őket, nem pedig, hogy kivallassuk őket.

De hogy is ne lett volna kíváncsi Joanna?

Főképp miután az egyik féltve óvott könyve Abe ellen fordult.

Csupán hat hónap kellett hozzá Abe halála után, hogy Joanna megszegje az egyik legszigorúbb szabályt, és kivigyen három kötetet – csupa megfakult tintájú, elhasznált darabot – az otthona őrzött biztonságából egy bostoni restaurátorműhely laboratóriumába. Még a restaurátorokat is lenyűgözték a könyvek, pedig nem tudhatták az igazat, de ősi, ritka darabok voltak, és Joanna mindhármat nekik adományozta cserébe azért, hogy megkapja a vizsgálati eredményeket, amint kianalizálták a DNS- és fehérjemintákat.

Ha végre megtudhatná, hogyan írták őket, talán azt is megértené, hogy miért és hogyan ölte meg az egyik az apját. És ha már tudja, hogyan íródtak, nos, abból logikusan következik, hogy ő is képes lehet könyvet írni, vagy nem?

Bizony nem.

A laboratóriumi eredmények felvillanyozták és megrémítették, habár visszatekintve nem is számíthatott másra. Utóvégre a könyvekben lévő varázslatokhoz vérre és gyógynövényekre volt szükség, nem csoda hát, ha a tintának is ez az alapja. Ez azonban riasztó fényt vetett egyik-másik hosszabb kötetre. Mennyi vér lehetett bennük, és kié?

Celofánnal letakarta a tintapaszta tálját, és átkötözte a kezét, végre elállt a vérzés. A tűzhely melege nélkül hűvös volt a konyhában, úgyhogy készített magának egy csésze teát, és bevitte a nappaliba. Egyetlen lámpa égett odabent, a rojtos, zöld ernyőjű állólámpa, és a bágyadt, zöldes fényben a szokásosnál is zsúfoltabbnak és fészekszerűbbnek tűnt a szoba: gyapjútakarók tornyosultak a kopott, piros kanapén, félig kiivott, elhagyott teásbögrék vegyültek a könyvek közé a padlótól a mennyezetig érő polcokon, és pulóverek hányódtak a sarokban álló zongora fényes, fekete lábai körül, karjaikkal az elnyűtt perzsaszőnyeg felé nyújtózva. A fatüzelésű kályha, amit Abe rakatott be a korábbi kandalló helyére, melegen ragyogott. Joannának az a nem kellemetlen érzése támadt, hogy ő egy kisegér, aki most bújt vissza a lyukába.

Október közepe óta energiatakarékossági okokból idelent aludt a kályha mellett. A megvetemedett, karcsú ablakokat műanyaggal szigetelte le, és vaskos pokrócokat szögezett fel a lépcsőház plafonjára és falaira, hogy lezárja a lenti szakaszt, a huzatos emelet pedig fűtetlen és egészen márciusig érintetlen marad. Voltaképpen négy helyiségre csökkent az élettere: a konyhára, az étkezőre, a nappalira és a fürdőszobára. Meg a pincére, természetesen. Azon a télen vezette be ezt a rendszert, amikor az apja meghalt, nemcsak a gáz és a tűzifa szempontjából volt gazdaságos ez a megoldás, de komfortosabb is volt így. Egyetlen főnek nincs szüksége egy teljes, hideg és sötét házra.

Tett a tűzre, és ránézett a repedezett bőrhuzatú karosszék mellett ketyegő ingaóra poros lapjára – hat óra negyvenöt perc, vagyis volt még egy negyedórája. Letelepedett a dohányzóasztalhoz egy füzettel meg egy tollal, hogy listát írjon másnapra, amikor bemegy a városba.

Rövid lista lett.

Posta.

Kenyeret venni és benézni anyához a boltba.

Megnézni az e-maileket a könyvtárban.

Egy kis kedvenchez hasonlóan az internetet is boldogan az otthonába fogadta volna, csakhogy az őrszemek miatt a legtöbb kommunikációs technológia csődöt mondott – recsegett a telefon, összegabalyodtak a vonalak, és így tovább. A rádió működött, meg a hordozható rádiótelefonok is, azokkal kommunikált a család, amikor még mindnyájan itt voltak, mielőtt előbb Esther, aztán Cecily is elment. Joanna gyerekkorának zenéje a nővére lelkes hangja volt, ahogy megszólalt a fülében:

– Esther Joannának! Vétel! Hallasz engem? Vége!

Újabb pillantás az órára. Itt az idő.

Vissza a konyhába az edényszárítón várakozó kis ezüstkésért. Nem nézett a hűtőre, amikor elhaladt mellette a pince felé menet, de így is látta a szeme sarkából, a teljes felületét képeslapok borították be. Havonta egy a nővére eltűnése óta. Tízévnyi képeslap. Nemsokára jön is a következő. Joanna minden hónapban begyűjtötte Esther képeslapját a postán, és minden hónapban győzködte magát, hogy ezt már nem kéne kitenni a hűtőre, mégis kitette őket, pedig az apjuk halála óta nem beszélt Estherrel.

Esthernek volt ugyan e-mail-címe, de a jelek szerint ritkán nézett rá a fiókjára. Abe halála után Joannának öt különböző változatban kellett megírnia neki, hogy Esther, beszélnünk kell, mire Esther reagált végre egy telefonszámmal. Joanna az anyja külvárosi házáig szaladt, és Cecily konyhájának padlójáról telefonált, egyik keze a hűvös csempén nyugodott, a másikkal az anyja mobilját szorította a fülére. Amikor Joanna beszámolt neki a történtekről, Esther zokogásban tört ki, szaggatott, kásás hangon sírt, és ez annyira emlékeztette Joannát a gyerekkori sírására, hogy abban a pillanatban nagyon közel érezte őt magához.

Aztán megkérte Esthert, hogy jöjjön haza.

Sőt, könyörögött neki. Üvöltözött vele, félőrülten a gyásztól, miközben Esther sírva ismételgette, hogy nem lehet, nem lehet, nem lehet, mígnem aztán Cecily kihámozta Joanna kezéből a mobiltelefont, és félrevonult, hogy szelíd hangján maga beszéljen Estherrel.

Joanna azt még meg tudta bocsátani a nővérének, hogy minden magyarázat nélkül felszívódott, ezt viszont sosem fogja megbocsátani: hogy nem jött vissza, amikor Joannának a legnagyobb szüksége lett volna rá, amikor ő volt az egyetlen élő ember, aki el tudta volna olvasni a könyvet, amely végzett az apjukkal, az egyetlen, aki válaszokkal szolgálhatott volna Joanna számára. Egyedül ő tudta volna megnyugtatni.

Joanna soha többé nem kereste a nővérét.

A képeslapok mindenesetre jöttek, egy Cecilynek, egy Joannának.

Napsütötte láthatár és egy helyi lisztmárka régi neonreklámja:

Kedves Jo! Itt Minnesotában mindenkinek szaunája van a hátsó kertben. Szerintem ezt Vermontban is be kéne vezetni. Jót tesz az északi vérnek.

Szeretettel, mindjárt megsülő nővéred,

Esther

A két Frida egyik reprodukciója, a festő két szívét összekötő, hajszálvékony, véres érrel:

Querida Jo, si quieres entender este postal, en total, tendrés que aprender español. Itt vagyok Mexikóvárosban, az igeragozással bajlódom, és semmi infót nem találok anyám családjáról.

Un beso muy fuerte de tu hermana errante,

Esther

Az utolsón pingvinek voltak. Kedves Jo! Tudtad, hogy az arktisz a görög medve szóból ered? Antarktisz azt jelenti, nincs medve. Szóval ne feledd, hogy nem szabad jegesmacikat képzelned körém, ha gondolsz rám egyáltalán. Szeretettel, mindjárt megfagyó nővéred, Esther.

Hány éjjel feküdt Joanna éberen, nézte a képeslapokat, és olvasgatta a betéve ismert szavakat. Hány órát töltött a könyvtárban vagy az anyja számítógépén, amíg kikeresgette ezeket a távoli helyeket, ahová soha nem fog eljutni. Szakértője lett az összes helyszínnek, ahol a nővére megfordult. Hegyek szakértője, amelyeket sosem fog megmászni, tengereké, amelyekben sosem fog úszni, városoké, amelyeknek az utcáin sosem fog járni.

Föl se kapcsolta a lámpát, amikor kinyitotta a pinceajtót. Az évek rutinja mellett a mind erősebbé váló arany morajlás vezette a lábát. Sötétben baktatott le a nyikorgó falépcsőn a penészillatú nyirkosságba, ellépett a mosógép mellett, és a földre terített, betonkockákkal lefogott ponyvához ment, az alatt volt a csapóajtó. Felhajtotta a korhadt falapot, és lement a második lépcsőn.

Már tele volt a feje a morajjal.

A legalsó lépcsőfokon megállt, kitapogatta a villanykapcsolót a falon, és a következő pillanatban fény öntötte el a rövidke folyosót. A gyűjteményhez vezető ajtó tiszta acélból készült, alul légszigetelő szalaggal meg egy biztonsági zárral a kilincs fölött. A kulcs Joanna balján, egy piros szalagon lógott egy szögről, aztán hallotta az ismerős kattanást, ahogy elforgatta a zárban.

Mint mindig, most is szoknia kellett a lelki fülét ostromló robajt, amit nem is egyszer próbált hasztalan leírni a testvérének és az anyjának. Mintha arany méhek szállnák meg, de az mind egyetlen méh, és ez a méh igazából egy susogó búzamező a szikrázó napsütésben. Hang is, meg nem is. A fülében hallotta, de a fejében volt. Mintha egy érzést kóstolt volna, és ez az érzés a hatalom volt.

– Kellemetlen lehet – mondta korábban Esther.

Az volt.

De felemelő is egyszerre.

Joanna a becsukódó ajtónak dőlt, és lehunyta a szemét, amíg valamennyire alábbhagy az érzés. Aztán felkapcsolta a mennyezeti világítást. Meleg volt idelent, állandó tizennyolc fok és negyvenöt százalékos páratartalom – erre ment el az összes áram és gáz. A téglalap alakú szoba elülső felében – amit Abe „üzleti sarok”-nak nevezett, habár üzlet éppenséggel soha nem folyt itt – ott állt egy kis rozsdamentes acél mosdó, számos behemót irattartó szekrény, egy sor tölgyfa polc, rajtuk üvegek és az üvegekben gyógynövények, valamint egy méretes diófa íróasztal, amire évekkel ezelőtt bukkantak rá egy burlingtoni kiárusításon.

A helyiség többi részét a könyvek foglalták el.

Volt öt fa könyvesszekrény, mind majd két méter széles és Joannánál magasabb, légmentesen záródó üvegajtókkal. Sorokban helyezkedtek el egy öreg, vörös gyapjúszőnyegen, amelynek az elődjét, egy másik vörös szőnyeget Joanna anyja tíz évvel ezelőtt elégette, bár Joanna nem szeretett arra a napra gondolni. Az egyes polcok végére ki volt ragasztva egy lista, mint a könyvtárban, hogy mely könyvek milyen sorrendben találhatók a polcon.

A nagyobb fóliánsok egy részét fektetve tárolták, de a könyvek zömmel állványokon sorakoztak, Joanna reggelente festőecsettel leporolta és átvizsgálta őket, hogy nem támadták-e meg a köteteket a kártevők, jóllehet a légmentesen záródó pincében már hosszú évek óta nem volt ilyen probléma. Azóta végezte ezt a feladatot, hogy ötéves korában az apja megbizonyosodott a tehetségéről.

Hozzávetőleges időrendben sorjáztak a könyvek, de mind régi volt. Joanna gyűjteményének legrégebbi darabja 1100-ból datálódott, a legújabb 1730-ból. Nem volt világos, hogy mi veszett el az elmúlt századok során: a tudás, hogy hogyan kell könyveket írni, vagy az azokat egykor megtöltő mágia. Gyerekkora óta nyomasztotta ez a kérdés, amire Abe nemcsak hogy nem tudta a választ, de nem is érdekelte.

Nem a mi tisztünk a hogyant firtatni.

Abe a jelek szerint úgy hitte, hogy a megóvás és a tudás hadilábon áll egymással, mintha nem lehetne jól vigyázni a könyvekre, ha túl sokat tudnak róluk. Ez a hite – a csendbe és a tudatlanságba vetett hit – az élet egyéb területeire is kiterjedt, kiváltképp, ha a lányairól volt szó. Azt hitte, hogy ha sötétben tartja őket, az egyet jelent a megóvásukkal.

– Ilyen a traumakezelése – mondta egyszer Esther a húgának, azzal az irritáló tudálékossággal, ami kamaszkorában lett jellemző rá. – Azt hiszi, hogy ha beszél a múltban történt rossz dolgokról, akkor újabb rossz dolgok fognak történni.

Esther azután tett szert erre a szangvinikus hozzáállásra, hogy éveken át cseppet sem szangvinikusan faggatózott az anyjáról, Isabelről, akinek a haláláról Abe rendre ugyanazokat a hiányos részleteket adta elő: egyik nap arra ért haza a mexikóvárosbeli lakásukba, hogy Esther a kiságyában ordít, eltűnt az összes könyvük, és Isabel agyonlőve hever a padlón.

Abe szerint olyan emberek gyilkolták meg a feleségét, akik a gyémánthoz vagy az olajhoz hasonló árucikknek tekintik a könyveket, terméknek, amit adnak-vesznek, amiért ölnek is, és nem a megóvandó kincset látják bennük. Ezek az alakok azóta léteztek, amióta a könyvek, és mint sokan mások, akik árucikkekkel kereskednek, a profit érdekében a könyvvadászok is sokszor kihasználták a zavaros időket. Ezt Abe tudta a legjobban. Apai nagyszülei is a birtokában voltak annak a varázshalló képességnek, amit Abe továbbadott Joannának. Egy kis színházat üzemeltettek Budapesten, amely az elképesztő színpadi hatásokról volt nevezetes – a színészek át tudtak menni a szilárd tárgyakon, díszletelemek lebegtek a levegőben mindenfajta látszó kötélzet nélkül, füst nélküli tűz nyelte el a függönyt… Egészen 1939-ig, amikor a zsidó színpadi színészek számát korlátozó törvény értelmében rajtuk ütött a hatóság.

A razzia során a férfi is, és a felesége is eltűnt. Ahogy az összes könyv is, amelyek lehetővé tették a hihetetlen színpadi trükköket. Kivéve azt a néhány kötetet, amit Kalotayék az otthonukban rejtegettek; ezeket aztán a fiuk, Joanna nagyapja mentette át az Egyesült Államokba, amikor 1940-ben New Yorkba ment egy konténerhajón, hogy egy bácsikájánál lakjon. Három kötet volt eldugva egy koffer álfeneke alá.

E három kötet most is ott volt Joanna pincéjében, üveg mögött – mint nehezen szerzett családi örökség és mint bizonyíték, hogy veszedelmes dolog nyíltan használni a mágiát.

Legalábbis Abe szerint. Cecily nem a mágia használatában látta a veszélyt, hanem abban, ha az embernek egy fasiszta rendszerben kell élnie. Váltig állította, hogy az ellopott könyvek csak egy újabb tételt jelentettek a nácik háborús zsákmányának listáján, az olyan elrabolt értékek mellett, mint a festmények, ékszerek, aranytömések, emberéletek. Abe kétségkívül hajlamos volt összefüggésbe hozni a történelmi atrocitásokat a könyvvadászattal; egyszer, amikor Esther nyolcadikban hazavitte magával A salemi boszorkányok egy példányát, Abe azzal állt elő, hogy a salemi boszorkánypereket is könyvvadászok vezényelhették le, amivel könnyekig felbosszantotta Cecilyt.

– A bigottak imádják ezt az érvelést – mondta akkor Cecily. – Mert így olyan, mintha igazak lettek volna a vádak, és a boszorkányság miatt megölt emberek tényleg gyakorolták volna a varázslást. Pedig ez az egész csak a gyűlöletről meg a félelemről szól. És ez mindig is így volt. Gondolj csak bele, mit összehazudtak a zsidó emberekről, hogy véres áldozatokat mutatnak be… Gyűlölet, félelem és hatalomvágy. Nevezd nevén a gyereket, Abe!

Ugyanakkor, figyelembe véve a családi hátterüket meg az Esther anyjával történt dolgokat, Joanna nem hibáztathatta az apját az üldözési mániájáért. Csoda, hogy Isabel halála után is folytatta a gyűjtést, és újra felépítette a könyvtárat, így Joanna polcain immár kétszázhuszonnyolc varázskötet sorakozott.

Kétszázhuszonkilenc, ha azt a barna, bőrkötéses példányt is beleszámítjuk, amit Abe a halálakor vitt ki magával az előkertbe.

Joanna nem számította bele.

Az a könyv szinte minden szempontból kakukktojás volt. Valamennyi könyv vérrel aktiválódott, de az a kötet nem egyszerűen elfogadta az apja vérét, hanem valósággal kiszipolyozta. A legvaskosabb könyv volt, amelyet Joanna valaha látott, és jól teleírták, vagyis annyi vér kellhetett hozzá, hogy a gondolattól meghűlt az ereiben a sajátja. Azt is szinte biztosra vette, hogy hajjal vannak összefűzve az oldalak. Emberi hajjal. Azonkívül ez volt az egyik a gyűjteményük ama két könyve közül, amely az apja szóhasználatával élve: „még mindig történik”, vagyis a benne leírt varázsige folyamatosan működött.

Joanna nem tudhatta, mit tett a könyv, mert nem tudta elolvasni. Csak a hátsó borítóján lévő arany, dombornyomott könyvecskét látta rendesen. Maguk a szavak elúsztak a szeme előtt, mintha egy kaleidoszkópba nézne bele. Az olvasóján kívül mindenki ilyennek látta az effajta könyveket, bár Esther el tudta volna olvasni. Képes lett volna rá, de nem tette volna meg. Egy működő könyvet még elpusztítani se lehet: széttépni, elégetni, vízbe fojtani. Csakis az a személy vethet véget a varázsnak, aki először felolvasta azt. Véget vethet neki, ha úgy dönt, vagy… ha meghal.

A folyamatosan működő könyveknek a hangjuk is más egy kicsit, nem morajlanak, hanem zúgnak, és az a könyv, amelyiket az apja éveken át rejtegetett, s aztán a halálába is magával vitt, a legfurcsább hangon szólt. Mélyen, mint egy szuvas fog.

Abe halálakor Joanna még azt feltételezte, hogy az apjának is új volt a könyv, és csak nemrégen szerezte. És mert az apja paranoiájának az árnyékában nőtt fel, még azt is feltételezte, hogy apja halála nem véletlen baleset volt. Nagyon úgy tűnt, hogy szándékosan adta neki valaki a könyvet, hogy végezzen vele, és megkaparintsa a gyűjteményét. Ugyanez lett a sorsa Isabelnek és Joanna dédszüleinek.

Az apja több különböző módszerrel gyűjtögette a könyveket: kutatott antikváriumokban és hagyatékok árverésein, könyvritkaságvásárokon vett részt, rendszeresen vett antik könyveket nagyobb tételben az eBayen, és csak remélte, hogy hangosan zümmögni fognak majd a küldemények, de vásárolt közvetlenül olyanoktól is, akik tisztában voltak vele, hogy mit adnak el. Részletes feljegyzéseket vezetett a tranzakciókról, és a halála utáni napokban Joanna az összes jegyzetet átnézte, kereste a gyanúsítható személyeket, aztán rábukkant egy másik adatbázisra. Egy számára ismeretlen füzet volt eldugva az apja zoknijai alá a komódja felső fiókjában.

Egy megsárgult lapú, régi határidőnapló, huszonhét évvel korábbra datálva. Joanna meg se született még, amikor Abe-nek már megvolt ez a füzete. Nem volt benne sok bejegyzés, talán évi egy vagy kettő, de ahogy Joanna beleolvasott, rögtön világossá vált, hogy az a bizonyos könyv korántsem új szerzemény.

Abe Joanna tudtán kívül a lánya egész életében őrizgette, és nemcsak őrizgette, hanem próbálta elpusztítani. Terpentinbe áztatta és felgyújtotta; láncfűrésszel esett neki; hipóba mártotta. Az utolsó bejegyzése, a halála előtti napon, így szólt: Kíváncsi vagyok, mi történik, ha hozzáadom a mixtúrához a saját véremet. Az vajon semlegesíti, netán megszakítja a varázst? Érdemes lesz holnap egy próbát tenni.

Abe azon igyekezett, hogy véget vessen a könyv lapjai között lüktető varázsnak. De a könyv végzett ővele.

Most az íróasztalon pihent a helyiség elülső felében álló íróasztalon, és Joanna ügyelt rá, hogy ne érjen hozzá csupasz kézzel. A legértékesebb kincsétől, az őrszemek könyvétől is távol tartotta, nehogy beszennyezze.

(Abe hangja szólalt meg a fejében, fogas kérdéseket tett fel neki, mint gyerekkorában: Valójában nem is könyv. Hogy hívjuk ezeket a korai kéziratokat?

Kódex. Ez csak szőrszálhasogatás, apu.

Nyelvi igényesség, Jo.)

Az őrszemek könyve – pontosabban kódexe – latinul íródott, és csöpp mérete ellenére gyűjteményük legnagyobb erejű, legritkább darabja volt; nemcsak azért, mert igazán nagy dolgokra volt képes, hanem mert a többi kötettel ellentétben, amelyeknek idővel megfakult a tintája és ezzel együtt a varázshatalmuk is, az őrszemek tintáját újra lehetett tölteni. Valamikor Isabelé volt a kódex, aztán a halálakor bekerült a raktárba száz más kötet mellé, ahol nem férhetett hozzá a gyilkosa. Három nappal azután, hogy Isabel meghalt, Abe fogta a lányát, kocsival áthajtott a határon, átszelte a kontinenst, és meg sem állt a családja régi vermonti otthonáig. Aznap éjjel használta először az őrszemeket, és élete hátralévő részében már nem is vált meg tőlük. Joanna sem fog.

A mosogatóhoz ment, és jó alaposan kezet mosott, aztán az elektromos szárító alá tartotta a kezét, amíg az utolsó csepp nedvesség is el nem párolgott róla. A gyógynövények szekrényéhez lépett, csipetnyi szárított cickafarkot és verbénát tett egy tálkába, amit aztán az íróasztalhoz vitt.

Szigorúan véve nem volt szükség gyógynövényekre a varázslatok olvasásához – elég volt hozzá a vér –, de fokozták a varázshatást, amely így intenzívebbé vált, és tovább is tartott. Nem létezett egyetlen „helyes” válasz, inkább sok potenciális tényező volt, és Joanna mindent az eszébe vésett a benne rejlő mágikus jellemzőktől kezdve (a verbéna a védelem, a csattanó maszlag a tudás és a kommunikáció, a nadragulya az illúzió), a fizikai megfeleléseken át (törékeny növények finom mágiához) a földrajzi sajátosságokig (kamilla a lengyel varázslatokhoz, chincho a peruiakhoz). Ez utóbbinak csak akkor vette hasznát, ha nagyjából tudta, hogy honnan való a könyv, és a cickafarkot használta a leggyakrabban, mert az világszerte honos.

Egyelőre félretette a cickafarkot és a verbénát, kézbe vette a parányi, bőrkötéses, tizenöt oldalas kódexet, és lefektette a fából faragott támasztékra, amit Abe saját kezűleg készített. Hagyta, hogy magától nyíljon ki. Az ezüstkéssel a kezében először arra gondolt, hogy a korábbi sebét nyitja meg, ám az szükségtelenül fájdalmas lett volna, így inkább a szokásos pontot célozta meg az ujján, megbökte az éles pengével, amíg engedelmesen ki nem buggyant egy vércsepp. Ez volt a legélénkebb szín a szobában, és több élet volt benne még a testnél is, amelyet éppen elhagyott. Joanna odatartotta véres ujját a porrá tört gyógynövények fölé, és hagyta, hogy legördüljön a vércsepp. Aztán beledugta az ujját a keverékbe, és odanyomta a sebet a kódexre.

A legtöbb könyvvel ellentétben, amelyek egyszerűen beszívták a felajánlott vércseppet, az őrszemek ittak. Amint odaérintette az ujját a lapra, az mohón nyeldekelni kezdte a vérét, és egy kicsit bizsergett az ujja, mintha egy apró száj tapadna rá, és szívná, és máris élénkebb, feketébb és vadabb lett a tinta a lapon. Világéletében ezekkel az őrszemekkel dolgozott, és mindig is kellemesnek találta ezt az érzést, aztán Abe halála után hónapokig attól rettegett, hogy az őrszemek ellene fordulnak, ahogy az a másik könyv tette az apjával. De nem így lett, úgyhogy mostanra megnyugodott. Ahogy inni adott a szavaknak, a latin – amit Joanna nem beszélt jól – a szeme láttára kezdett átalakulni és érthetőbb formát ölteni. Vett egy lassú, kimért lélegzetet, és olvasni kezdett.

A mindenható Szó bocsásson e házra csendből fogant csendet, és a csend serkentse fel az ég angyalait, akiket a rosszindulatúak nem láthatnak, mert ahogy az ég eltakarja magát a felhők takarójával, úgy rejtsék el az angyalok e házat a gonosz tekintetek elől. Az élet borítsa sötétbe a gyógynövényeket, és az élet borítsa sötétbe e szavakat, melyek a Szó…

Folytatta az olvasást, tizenöt oldalnyi angyalokról és szárnyakról és ártó tekintetekről szóló szövegen át, amíg el nem hangzott az utolsó mondat, és mintha milliónyi madártoll zizegett volna egyszerre, Joanna érezte, ahogy az őrszemek csatasorba rendeződnek. Hallott egy pukkanó hangot a már eleve zúgó fülében, mintha a házat hermetikusan lezárnák, mind szó szerinti, mind mágikus értelemben. A ház ismét eltűnt a térképről, mintha soha ott se lett volna. Senki sem találhatott Joannára, akinek ártó szándéka volt.

Sőt, senki sem találhatott rá. Erről az őrszemek gondoskodtak, akiket Joanna minden éjjel ugyanabban az órában élesített, körülvették a birtokot, így a kocsifelhajtó és mögötte a ház gyakorlatilag láthatatlanná vált mindenki számára, akinek a vére nem volt benne a könyvben. Nem csupán a szem nem látta a birtokot, de az érzékek és az elme sem: gondolni sem lehetett a lokációra, hát még megtalálni. A városiak majd harminc éve ismerték Abe-et és Joannát, de ha arról kérdezte volna őket valaki, hogy merre laknak, ködös kifejezés ült volna ki az ábrázatukra, és a vállukat vonogatva zavartan mosolyogtak volna: Fent a hegyen? vagy Lent a völgyben?.

A saját anyja sem találta volna meg Joannát, mióta elköltözött, és már nem táplálta éjjelente az őrszemeket a vérével. Ha Cecily meg akarta volna látogatni, Joannának kellett volna érte mennie a kocsival, de Abe megeskette, hogy ez soha nem fog megtörténni.

Ezt az ígéretet legalább még nem szegte meg.

Egyedül Esther, akire nem hatott a mágia, lett volna képes megtalálni a házat. Egyedül Esther lett volna képes rá, hogy belökje a bejárati ajtót, és Joanna nevét kiáltsa.

De Esther nem tesz ilyet.

Miután elrendezte az őrszemeket, Joanna visszatette a kódexet a helyére. Felállt az asztaltól, rendet tett, aztán lekapcsolta a villanyt, és becsukta az ajtót. Morajlottak a háta mögött a könyvek, békében és biztonságban a föld alatti otthonukban.