Fábián Janka

Búzavirág

Libri

© Fábián Janka, 2015, 2025

ISBN 978-963-604-674-3

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítókép Lee Avison/Trevillion Images

Borítóterv Kovács János

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Prológus

Budapest, 1918. december vége

Kakaóillat. Kellemes, meleg konyha, jégvirágos ablakkal, és mindent betöltő, ínycsiklandó kakaóillat. Nem, nem akarom itt hagyni, hadd maradjak még egy kicsit…

A lány érezte, ahogyan hűvös, száraz ujjak felhúzzák a szemhéját. A hirtelen a szemébe világító lámpától, ami a mennyezeten szinte közvetlenül fölötte égett, rögtön hunyorogni, majd könnyezni kezdett. A tekintetét kissé lejjebb irányította, és ekkor a könnyek fátyolán át két föléje hajló elmosódott maszkos arcot pillantott meg. Egy nővér és egy orvos. Talán ismeri is őket… Csak most még nem lát jól, nem tudja kivenni az arcvonásaikat.

Az orvos, amikor észrevette a rá szegeződő tekintetet, kicsit közelebb hajolt. A lány örült ennek, mivel így eltakarta a lámpa éles, bántó fényét, és ettől kezdett kitisztulni a látása. Mondani akart valamit, de úgy érezte, mintha száraz, poros vattacsomó lenne a torkában. Köhögni próbált, de annyira gyengének érezte magát, hogy még az sem sikerült. Csupán egy halk nyögés hagyta el a száját, ám az orvos, úgy tűnt, ezt nem hallotta meg. Néhány pillanatig a lány arcát fürkészte, majd az ágy másik oldalán álló nővérhez fordult.

– Úgy tűnik, magánál van – mondta, mire a nővér bólintott.

– Hála istennek! – válaszolta szinte súgva. – Már azt hittük…

Az orvos azonban újra a beteg fölé hajolt, és a jólesően hűvös tenyerét a homlokára tette.

– Mi a neve, gyermekem? – kérdezte halk, jóságos hangon. – Meg tudja mondani?

Micsoda kérdés ez? A nevem? Már hogyne tudnám megmondani!

Első nekifutásra azonban megint csak valami nyögdécselésfélére futotta az erejéből. De összeszedte magát, és nagy nehezen kibökte:

– Mimi.

– Micsoda? – az orvos közelebb hajolt, hogy jobban hallja a rekedt suttogást, és értetlenül ráncolta a szemöldökét, de a nővér arca (már amennyi a maszkból látszódott belőle) felragyogott.

– Igen! Valóban így szokták becézni.

– Miminek? Ó! Talán Mária?

– Nem. A neve Emília. Ugye, lelkem? – fordult most ő is a lányhoz, aki látható erőlködéssel igyekezett további pár értelmes szót kinyögni.

– Pálóczy… Emília – mondta végül, kicsit már hangosabban, de még reszelős, rekedt hangon, majd fáradtan lehunyta a szemét. Az orvos azonban nem hagyta ennyiben. Újra a homlokára tette a kezét, és gyengéd mozdulattal ismét felhúzta a szemhéját.

– Nézzen rám, leányom – mondta kedves, de ellentmondást nem tűrő hangon. – A szemembe. Úgy. Tudom, hogy nehéz, de… Most próbáljon meg ébren maradni. Rendben?

Emília tudta, hogy az orvosnak igaza van. Ha egyszer már visszatért az életbe, itt is kell maradnia, mindenáron. Még ha olyan jó lenne is újra becsukni a szemét, kizárni ezt a szúrós, fehér fényt, a hideg csempéket, és visszatérni abba a furcsa, kellemes, lebegő állapotba, a meghitt kakaóillatú konyhába, ahol már… nem is tudta, mióta volt ott. Talán napok, de lehet, hogy hetek óta. Ám ha most visszamegy oda, talán örökre ott is marad.

De ezt nem akarom! Igazából nem! Nem akarok még… meghalni.

Az orvos szemébe nézett, és ismét kinyitotta a száját. Az idős férfi közelebb hajolt, úgy, hogy a füle egészen közel került a lány ajkaihoz.

– Hallgatom, Emília – mondta biztatóan.

– Szo… szomjas vagyok – suttogta a lány, majd megnyalta kicserepesedett ajkát. A nyelve is száraz volt, sós ízű. Az orvos a nővérre nézett, aki bólintott, majd sarkon fordult, és szó nélkül elsietett.

– Nem csoda, hogy az – fordult vissza hozzá a kedves, öreg doktor. – Napokig magas, negyvenfokos lázzal feküdt itt nálunk. Nem maga az első ápolónk, aki elkapta a betegséget, de az utóbbi időben maga az első, aki – úgy tűnik – kigyógyul belőle – nagyot sóhajtott. – Hála az égnek! – tette hozzá. – Már igazán ránk fért valami jó hír ebben… ebben a pokolban.

Felegyenesedve megcsóválta a fejét, majd mintha hirtelen valami halaszthatatlan dolga akadt volna (valószínűleg akadt is), megfordult, és a kezét a háta mögött összekulcsolva, kissé görnyedt háttal továbbment a tágas kórteremben, hogy aztán az egyik sarokban álló ágynál ismét megálljon egy kicsit. Emília sajnálta, hogy elment. Olyan jólesett, amikor a ráncos, de mégis finom bőrű kezét a homlokára tette.

De ki lehetett ez az orvos? A helyet a lány már felismerte: ápolónőként ő is rengeteget sürgött-forgott ebben a kórteremben, a sebesültek, majd egyre inkább a titokzatos, gyilkos kórban, a spanyolnáthában szenvedők között. Ha az orvos itt dolgozott, nyilván ismerték egymást, ha csak látásból is. Ám hiába töprengett, nem tudott rá visszaemlékezni. A gondolkodás pedig kifárasztotta, és a feje is hasogatott.

Hát végül én is elkaptam – gondolta csüggedten. Pedig nagyon vigyáztak, betartottak minden ismert szabályt. Arcukon gézmaszkkal közelítették meg a betegeket, gyakran mostak kezet, és igyekeztek mindent tisztán tartani, fertőtleníteni. Ám így sem tudták eredményesen felvenni a harcot a halálos kórral. Az utolsó napokban – amelyekre még vissza tudott emlékezni – már arra gondolt, hogy ha így megy tovább, mindennek vége, az egész világ meg fog fertőződni, és akiket nem vitt el a háború.

– Már itt is vagyok! – szólalt meg egy női hang az ágya mellett. A maszkos nővér volt az, akitől az imént inni kért. Egy bádogbögrével tért vissza, amelyben sárgás ital gőzölgött. Nyilván kamillatea. Ő is ezzel itatta a betegeket, amikor még talpon volt. A nővér az egyik kezét ügyesen a feje mögé csúsztatta, hogy kissé megemelje, miközben a másikkal a szájához tartotta a bögrét.

– No, igyon, lelkem – mondta. – Ne féljen, nem forró.

Emília hangosan nagyokat kortyolt a teából. Nem szerette a kamillateát, az utóbbi időben azonban rászokott. Mézzel ízesítve egészen tűrhető volt, és érezte, hogy a nővér ezúttal is tett bele egy kanállal – pedig a méz nagy kincsnek számított ezekben az ínséges időkben. Finom volt, és a kiszáradt szájára-torkára, üresen korgó gyomrára szinte balzsamként hatott.

Valami furcsa mégis volt benne… Valami nem olyan volt, mint régen. Ám Emília nem jött rá, mi lehetett az, és amikor a nővér elvette a szájától a bögrét, ránézett, majd hálás mosollyal rebegte:

– Köszönöm!

– Szívesen! Nem is tudja, mennyire örülök, hogy jobban van, Mimi. Már attól féltünk, elveszítjük. Magát is…

Emília egyelőre nem akarta tudni, mi rejlik a szavak mögött. Egyelőre minden erejére szüksége volt. Majd később… később megkérdezi, kik azok, akiket elveszítettek. Akiket ő is elveszített… igen, mintha lett volna valaki… de most még nem tudott visszaemlékezni, bármennyire erőlködött is. Még nem is akart.

– Hát énrám emlékszik-e? – kérdezte ekkor a nővér. A szeme vidáman csillogott. A maszk ugyan eltakarta a fél arcát, de Mimi bizonyára így is megismerte volna, ám hiába fürkészte a szarkalábak keretezte barna szempárt a fehér főkötő alatt. Ha látta is már valaha életében, nem emlékezett rá. Megrázta a fejét.

– Sajnálom, de… – szabadkozott.

– Á, ugyan, ne sajnálja – legyintett a nővér. – Ezek már csak ilyen idők. Aznap kerültem ide a Szent János Kórházból, amikor maga ágynak esett. Östörné Berta vagyok. Be is mutatkoztunk egymásnak, de akkora volt a felfordulás, meg aztán… maga már alig állt a lábán, lelkem. Akkor még azt hittük, csak a fáradtságtól, de hát mind fáradtak voltunk. Vagyunk.

Emília bólintott. Az utolsó nap, amire még halványan emlékezett. Szédült, fájt a feje, lázas volt, de nem panaszkodott, tovább dolgozott. Egészen addig, amíg – vélhetően – össze nem esett, bár erre már nem emlékezett.

Ostobaság volt. Figyelmeztették őket, hogy ha észlelik magukon a betegség tüneteit, haladéktalanul jelezzék. A betegek, és a többi ápoló, orvos érdekében is. Ő azonban nem tette… hatalmas felelőtlenség volt, most már tudta. És kis híján az életével fizetett érte.

– Mióta vagyok itt? – kérdezte némi hallgatás után.

– Ó! Várjon csak… Ha jól számolom, kis híján három hete.

– Micsoda? – Emília döbbenten kapta fel a fejét. – Olyan régóta? Milyen napot írunk?

– December 20-át.

– Úristen!

Való igaz, az utolsó napon, amikor még dolgozott, november volt. Mimi feje bágyadtan a párnájára hanyatlott, és oldalra fordulva a hűvös, patyolatfehér anyagba fúrta az orrát. A következő pillanatban azonban ismét felkapta a fejét, és rémülten a már éppen távozni készülő Berta nővérre meredt.

– Uramisten! – mondta elkerekedett szemmel, mire a nővér ijedten hajolt fölé.

– Mi a baj, kedves?

– Már tudom, mi volt az!

– Micsoda?

– Hogy mi volt olyan furcsa a teában.

– A teában? Valami furcsa volt benne?

– Igen! Nem éreztem az illatát! És most nem érzem a párnáét sem. Semmiét sem. Egyáltalán semmiét!

A hasára fordulva halkan zokogni kezdett. Berta nővér közben a haját simogatta, és kissé zavarodottan motyogta:

– No, hát ez csak nem olyan nagy gond… ezért nem kell így sírdogálni, ejnye már! Nem érezte az illatát… hát persze. Még be van dugulva az orra, ezért nem érezte. Jól van, jól van, nyugodjon meg. Megint teljesen le fog gyengülni, ha így zokog, kedves.

Mimi tudta, hogy a nővérnek igaza van. Ezért butaság ilyen keservesen sírnia. Lehet, hogy valóban csak átmeneti tünetről van szó, meg aztán… mások ennél sokkal, de sokkal többet szenvedtek. Hányan veszítették el mindenüket az utóbbi években, a családjukat, a testi épségüket, az egészségüket, az életüket. Nem lehet ilyen önző és ostoba, hogy most éppen ezért törik el nála a mécses.

És mégis… Ha többé nem érezheti a szagokat, illatokat. A rózsákét, a tavaszi szellőét, a frissen mosott ágyneműét, a kamillateáét.

Kakaóillat. Hogy csiklandozta az orrát közvetlenül az ébredése előtt. Mintha átélte volna már ezt az élményt valamikor, valahol…

Emília egyszeriben abbahagyta a sírást, és felemelte a fejét a párnáról. Hát persze! Tudta már, hol van az a konyha, a kakaóillattal, a jégvirágokkal, a ropogó tűzhellyel.

Élete talán legelső emléke volt az, amelyre most lázálmában olyan élénken, minden érzékszervével visszaemlékezett, és amiben teste-lelke menedéket lelt.

Ami talán az életét is megmentette.

1. fejezet

Ágfa, 1899. december vége

A testes, piros arcú szakácsnő izzadtan sürgött-forgott a konyhában, be-bekukkantva a tűzhelyen rotyogó fazekak fedele alá, és alkalmanként a konyharuhát a kezébe fogva kinyitotta a nehéz vasajtót, hogy a kosárból egy-egy fahasábot hajítson a lobogó tűzre. A konyhában rekkenő hőség volt, különösen a kinti csípős hideghez képest, és a szakácsnő meg-megállt, hogy a köténye szélével megtörölje a gyöngyöző homlokát, izzadtságtól fénylő arcát. A hátsó udvarra nyíló két kicsi ablakra pompás jégvirágokat rajzolt a fagy, ám a szakácsnőnek ezeket nem volt ideje megcsodálni. Talán észre sem vette őket a nagy sürgölődésben.

És még ez a gyerek is folyton a lába alatt van! A végén még rá fog taposni, aztán majd visíthat! Nem tud ő ennyi mindenre egyszerre odafigyelni. Miért nem a szobájában játszik, a dajkával, miért itt téblábol őkörülötte? Nincsen elég gondja-baja? Egyáltalán hogy került ide? Miért nem vigyáznak rá azok ott odafent?

– Katus! Katus! – kiáltott fel türelmetlenül, amikor a kislány már vagy harmadszor csimpaszkodott bele a szoknyájába, kis híján elrántva őt, éppen amikor egy harmadik teli fazekat készült a tűzhelyre rakni. – Gyere már, és vidd innen ezt a… a kisasszonyt! Na, szedd már a lábad! – mordult rá a kis cselédlányra kicsit már halkabban, amikor az bedugta a hidegtől pirosra csípett orrát a konyhaajtón. – Nem érek rá még vele is vesződni.

– Hú, de jó meleg van itt – Katus belépett a konyhába, és jólesően összedörzsölte a tenyerét. – Nem csoda, hogy a kicsike itt akar lenni – tette hozzá nevetve. – Még az ő szobájában sincs ilyen finom idő, pedig jól megraktam a kandallót.

– Nem bánom én – zsörtölődött tovább az asszonyság. – Mára az uraságék vendégeket várnak. Bécsből! – tette hozzá elfintorodva. – Ez a kis istencsapása meg mást sem csinál, csak feltart engem. Ha meg nem leszek kész mindennel, szorulni fogok a nagysága előtt. Fogd őt, lányom, és tüntesd el innen.

Katus erre még mindig nevetgélve a körülöttük sertepertélő kislány fölé hajolt, megragadta a hónalját, és felemelte.

– No, jöjjön velem, kis virágom, még mielőtt a csúnya Eszti néni felpofozza mérgében.

A „csúnya Eszti néni” erre csak egy megsemmisítő pillantást vetett Katusra. „Ezért még számolunk” – olvashatta ki tekintetéből a lány, aki azonban nem ijedt meg a hangtalan fenyegetéstől. Tudta, hogy Eszti néninek valójában aranyból van a szíve, és a kis Emíliával is csak tessék-lássék zsörtölődik. Igazából imádja a kislányt, ahogyan egyébként a ház apraja-nagyja is. Máskor nem is bánja, ha itt lábatlankodik körülötte a konyhában, sőt. Csak most… nos, a vendégek miatt tényleg sok dolga van szegénynek.

Katus ezeket készült a kis Emília fülébe súgni, ám mielőtt megtehette volna, a kicsi éktelen sivalkodásba kezdett.

– A kakajót! A kakajót akajom!

A cselédlány értetlenül nézett Eszti nénire, aki hirtelen a tűzhely felé fordult.

– Ó, hogy az a…

Nem fejezte be a szitkozódást, ugyanis még időben érkezett a figyelmeztetés. A tűzhelyre feltett tej a kislábasban pont akkor érte el a forráspontot, és kezdett volna kifutni a forró vasra. Egy pár csepp így is kiszökött, és a lábas oldalán lefolyva most hangosan sistergett a vaslapon.

– Meg is feledkeztem erről az átkozott kakaóról – dühöngött tovább a szakácsnő, miközben a forró láboskát átemelte egy közeli asztalra.

– De ő bezzeg nem felejtette el! – kuncogott Katus, a kerekre nyílt szemmel bámuló kislánnyal a karjában. – Ma még nem kapta meg a kakajóját!

– Nem, hogy a macska rúgja meg! Készítsd el neki, lányom, én erre most nem érek rá.

– Hagyd, Katikám, majd én!

Az ajtónyitás hangjára és a hirtelen beáramló hűvös levegőre mind megfordultak. Ella asszony érkezett meg, a kislány nagynénje, szőrmegalléros nagykabátban, csinos kucsmában és hozzáillő muffban, amit belépéskor lehúzott a kezéről. A kis Emília boldogan felsikoltott a láttán, és rúgkapálva próbált kiszabadulni a cselédlány kezéből. Ella elmosolyodott, a muffot és a kucsmát az asztalra tette, majd sietve a kabátjából is kibújt. Közelebb lépett Katushoz, és kivette a karjából a kislányt.

– Vidd ki a kabátomat az előszobába, Kati fiam – mondta a cselédnek. – Mimit majd én megetetem. Utána pedig menj ki az udvarra, és seperd le a tornácot, meg a lépcsőket. Megint eleredt a hó!

Kati szó nélkül engedelmeskedett, Emília pedig lecsendesedve, boldogan simult Ellához, aki a gyereket az ölébe véve leült a kopott, lepattogzott fehér konyhaasztalhoz. Eszti néni, a szakácsnő eléjük tett egy bögre kakaót, és egy nagy szelet fehér kenyeret.

– Köszönöm – bólintott Ella. – Minden rendben van, Eszti néni, kedves? – kérdezte némi aggodalommal a hangjában, miközben a kenyér illatos belét lassan a bögrébe aprította.

– Már hogyne lenne, nagyságos asszonyom – válaszolta Eszti csípőre tett kézzel, Ella felé fordulva. – Minden a legnagyobb rendben. Mire a vendégek megérkeznek, az asztalon lesz az étel. Méghozzá olyan étel, ami után a tíz ujjukat is megnyalják azok a kényes bécsi dámák!

– Tudom, tudom! – mosolygott Ella békítően. – Nem is ezért kérdeztem. Csak mikor beléptem, úgy láttam, mintha összecsapnának a feje fölött a hullámok. De ha szüksége van segítségre, csak szóljon. Katinak más dolga van, de Zsuzskát, a kicsi dajkáját ide tudom küldeni. Addig Mimi majd velem lesz.

– Ej, nem szükséges – Eszti néni legyintett egyet. – Boldogulok egyedül is. Már majdnem készen is vagyok.

Azt már nem tette hozzá, hogy Zsuzskával ugyan nem sokra menne. Csak hátramozdítaná. Már az is segítség lett volna, ha vigyáz a gyerekre, ami a kötelessége lenne, de csak a jó ég tudja, merre kószál… Igencsak a fejébe szállt, hogy annak idején, a kislány születésekor megtették dajkának, mostanra már azt hiszi, a magafajták fölött áll. Holott ugyanolyan egyszerű kis falusi fruska, mint, mondjuk, Kati, a cselédlány, aki most odakint a havat sepri. Zsuzska meg még erre az egy szem csöppségre sem képes vigyázni!

Csak annak köszönheti, hogy mindig megússza a turpisságait, hogy annak idején – ki tudja, miért – a nagyságos Blanka asszony kedvence volt. Meg annak, hogy a kislány is szereti. Így aztán az Ella asszony is ráhagy mindent.

Meg aztán az Ella asszonynak is arany szíve van, meg kell hagyni. Még ha nem is olyan szép és kedves, mint a szegény kis Blanka nagysága volt.

Eszti néni a tűzhelytől lopva hátrapillantott a válla fölött, és az elé táruló látványtól egy csapásra megenyhült az arca. Ella egy kiskanállal meregette a kakaóba áztatott kenyérbelet a bögréből, majd a falatkákat a kis Mimi mohón kitátott szájába tette. Akár egy kis madárfióka! – gondolta a szakácsnő gyengéden. Már most is látszik, hogy olyan szép lesz, mint az édesanyja. Lám, Ella asszonynak is valami hasonló juthatott az eszébe – bizonyára ezért csillognak könnyek a szemében.

Eszti néni visszafordult a fazekaktól, majd a torkát megköszörülve megkérdezte:

– Mikor érkeznek a vendégek, nagyságos asszony?

– A vonat ötkor fut be Újhelyre. Sándort akkora odaküldtem a kocsival. Cudar idő lett, behavazódtak az utak, ezért biztosan sokára érnek majd ide. Beletelhet egy-másfél órába is.

Eszti néni sóhajtott, de már kissé megnyugodva. Immár minden étel békésen rotyogott a fazekakban, a sütemény pedig a sütőben pirult, egyre erősebb, fűszeres dió- és mákillattal töltve meg az egész konyhát, elnyomva a kakaóillatot, és a leves meg a húsok zsíros szagát is. Ella elégedetten szimatolt a levegőbe.

– Hm, ez nagyon finomnak ígérkezik – mondta, majd az ölében kuporgó kislányhoz fordult. – És a kakaód is finom volt, igaz, Mimi? Köszönd meg szépen Eszti néninek, aztán menjünk, ne zavarjuk őt tovább.

Mimi leugrott Ella öléből, majd kecsesen pukedlizett a szakácsnő előtt, a szoknyája szélét az ujjai közé csippentve.

– Köszönöm szépen! – prüntyögte illemtudóan, amihez a jóllakottsága is nagyban hozzájárult, no meg az, hogy végre volt valaki, aki csakis ővele foglalkozott. Ella kézen fogta, és kivezette a konyhából.

– Gyere, angyalom, megnézzük a hóesést – javasolta a kicsinek. – Ha szeretnéd, később fel is öltözünk, és kimegyünk hóembert építeni. Persze ha nem fúj nagyon a szél. Jó lesz? Utána pedig… együtt várjuk Charlotte nénit és a nagymamádat – ezzel a bejárati ajtóhoz lépett, és résnyire kinyitotta.

Mimi már éppen lelkendezve válaszolni készült, amikor egy újabb esemény terelte el a figyelmét. A nyitott ajtóból látta, hogy ebben a pillanatban megérkezett Sándor, a kocsis, és egyenesen a tornáchoz hajtva állt meg, annak ellenére, hogy a kocsinak nem volt utasa. Ilyenkor a kocsis általában rögtön a hátsó udvarba hajtott, hogy megetesse és lecsutakolja a lovakat, kitisztítsa, kifényezze a kocsit. Most azonban a nagykabátjába és a sáljába az orráig bebugyolálva kinyitotta a fedett, függönyös ablakú kocsi ajtaját, és egy jókora összekötözött holmit rángatott ki.

Mimi közelebb akart szaladni a bejárathoz, hogy jobban szemügyre vegye a titokzatos tárgyat, de Ella visszatartotta, és határozott mozdulattal becsukta az ajtót.

– Ki ne szaladj a hidegbe, te! Sándor bácsi is alaposan be van öltözve, láttad. Te pedig csak egy szál ruhácskában vagy. Brrr! Gyere, bemegyünk a szobádba, és játszunk valamit, ameddig a vendégek meg nem érkeznek.

Mimi azonnal, boldogan engedelmeskedett, Ella pedig megkönnyebbülten felsóhajtott. Még jó, hogy nem látta meg a gyerek, Sándor mit hozott a kocsiban. A fenyő volt az, amit holnapután, szentestén felállítanak karácsonyfának. Mimi azonban még azt hiszi (és remélhetőleg még jó pár évig így is marad), hogy a karácsonyfát maguk az angyalok hozzák, és ők is díszítik fel olyan szépen, csillogósra.

Nem lenne jó, ha idejekorán elveszítené az ezzel kapcsolatos illúzióit. Ella tudta jól, hogy a gyerekkor boldog pillanatait semmi sem pótolhatja, és hogy ezekből később, felnőttkorában erőt meríthet az ember – még akkor is, ha már régen nem hisz a tündérmesékben, vagy az angyalokban.

Miminek pedig nagy szüksége volt az ilyen gondtalan pillanatokra. Két évvel korábban egyáltalán nem egy boldog gyermekkor ígéretével indult az élete.

Ella titkon abban is reménykedett, hogy ez az idei karácsony más miatt is emlékezetes lesz a kislánynak – és nekik is, megmaradt családjának. Az örökifjú Charlotte nénivel és Ádám özvegy édesanyjával először fognak személyesen találkozni a két éve történt események óta. Ella pedig nemcsak azért várta olyan nagyon ezt a találkozót, mert szerette volna viszontlátni idős nénikéjét és a hallgatag, titokzatos Pálóczynét, aki még nem is látta az egyetlen unokáját, hanem mert biztos volt benne, hogy a két hölgy közül valamelyik tudja a választ arra a kérdésre, ami a két évvel azelőtti, szörnyű éjszaka óta nem hagyta nyugodni őt.

Ha pedig ez így van, akkor Mimi talán hamarosan visszakaphatja az édesapját.

Ez pedig minden karácsonyi ajándéknál fontosabb lenne a gyermek számára.