A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Angie Thomas: The Hate U Give

Balzer + Bray

HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers, New York, 2017

Fordította: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017 by Angie Thomas Writes, LLC

Hungarian translation © Benedek Leila, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-514-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Nagyinak, aki megmutatta, hogy a legnagyobb sötétségben is marad némi fény.

Első rész

AMIKOR TÖRTÉNT

Első fejezet

Nem kellett volna eljönnöm ebbe a buliba.

Nem illek ebbe a buliba. Nem valami burzsujkodás ez részemről. Egyszerűen vannak olyan helyek, ahol nem lehetek eléggé önmagam. Egyik önmagam sem. Big D tavaszi szüneti partija egy az ilyen helyek közül.

Átnyomakodom az izzadt testeken Kenyát követve; göndör fürtjei a válla mögött ugrálnak. Köd lepi el a szobát, olyan köd, amelynek fűszaga van; a zene ritmusa megrengeti a padlót. Rapperek hívják egymást Nae-Naezni, aztán mindenki röhög a saját idétlen koreográfiáján. Kenya a poharát magasba emelve táncol át a tömegen. A segghangos zene okozta fejfájás és a hányingert keltő fűszag mellett csoda lesz, ha nem borítom ki a piámat.

Áttörjük a tömeget. Big D tavaszi szüneti bulija faltól falig ér. Mindig tudtam, hogy a fél világ meg még annak az anyja is ilyen bulikban rázza a seggét – nos, rajtam kívül –, de azt azért nem gondoltam volna, hogy ennyien lesznek. Csajok színes, göndörített, kisimított, feltupírozott hajkoronával… Túl alapnak nézek ki a copfommal. A srácok hófehér cipőben és trottyos gatyában, olyan közel nyomják magukat a csajok seggéhez, hogy kotonra lenne szükségük. Nagyi szokta mondani, hogy a tavasz a szerelem évszaka. Na, a tavasz a Garden Heightsben nem igazán szerelmet hoz, inkább téli szülést. Nem csodálkoznék, ha jó páran bekapnák a legyet itt, Big D buliján. Mindig pénteken tartja, hogy szombaton ki tudd pihenni, vasárnap pedig meg tudd bánni.

– Ne kövess már, menj rázni, Starr – mondja Kenya. – Az emberek máris azt hiszik, hogy sokat gondolsz magadról.

– Nem tudtam, hogy ennyi gondolatolvasó van Garden Heightsben. – Azon kívül, hogy Big Mav lánya vagyok abból a boltból, lövésük sincs, ki a fene lehetek. Beleiszok a piámba, de vissza is köpöm azonnal. Azt hittem, több hawaii puncs lesz a hawaii puncsban, de ez jóval erősebb, mint amire számítottam. Nem kéne puncsnak hívni, ez egy sima likőr. A pultra teszem, és azt mondom: – Kiakasztanak azzal, hogy azt hiszik, tudják, mit gondolok.

– Hé, csak mondom. Úgy csinálsz, mintha nem vágnál itt senkit, csak mert abba a másik suliba jársz.

Ezt hallgatom hat éve, mióta a szüleim átírattak a Williamson-előkészítőbe.

– Mindegy – morgom.

– És szerintem nem halnál bele, ha nem így lennél felöltözve. – Felvont orral vizslatja végig a csukámat meg a túlméretezett pulcsimat. – Ez. Ez nem a bátyám pulcsija?

A mi bátyánké, de mindegy. Kenyának és nekem van egy közös bátyánk, Seven. De ő és én nem vagyunk rokonok. Kenya anyja Seven anyja, az én apám meg Seven apja. Durva, tudom. – Ja, az övé.

– Jellemző. Tudod, mit mondanak még? Azt hiszik, a csajom vagy.

– Úgy nézek ki, mint akit érdekel, hogy mit hisznek?

– Nem! És pont ez a gáz.

– Tök mindegy. – Ha tudtam volna, hogy ez a buli egy ilyen Starr-átalakítóműsor, akkor inkább otthon maradtam volna, és Kaliforniába jöttem-ismétléseket bámultam volna a tévében. A Jordanem tök kényelmes, és basszus, zsír új. Lehet, hogy a pulcsi kicsit nagy rám, de én így hordom, és kész. Ja, és elég praktikus is: a kapucniját le tudom húzni az orromig, hogy ne érezzem a fűszagot.

– Na, akkor se leszek a bébiszittered egész este, úgyhogy menj, és kezdj magaddal valamit – közli Kenya, és végigpásztázza a szobát. Kenya modell is lehetne, ha őszinte akarok lenni. Hibátlan barna bőre van – tuti, hogy nincs egy ragyája se –, vágott barna szeme és óriási szempillája, amit nem úgy ragasztott fel magának, mint ahogy a csajok általában. A magassága is pont jó lenne, talán egy kicsit formásabb, nem az a fogpiszkálófajta. Sosem veszi fel kétszer ugyanazt a cuccot. Az apja, King erről mindig gondoskodik.

Kenya az egyetlen, akivel együtt szoktam lógni Garden Heightsben – elég nehéz barátokat szerezni, ha a sulid negyvenöt perc autóútra van innen, és a többiek számára itt csak az a fura csaj vagy abból a boltból. Csak Seven miatt lóghatok együtt Kenyával. Egyébként elég zűrös csaj. Mindig balhézik valakivel, és állandóan azt hajtogatja, hogy az apja szétrúgja bárki seggét. És ez igaz is, de jobb lenne, ha nem majrézna ennyit, és akkor nem kellene állandóan benyögnie ezt az aduászt. Én is mondhatnám. Mindenki tudja, milyen az apám… hogy vele se ajánlatos összeakadni, mégse tolom ezt állandóan mások képébe.

Itt, Big D partiján is ez a szitu. Kenya most éppen szúrós szemmel méregeti Denasia Allent. Nem sokat tudok Denasiáról, de arra emlékszem, hogy negyedik óta utálják egymást Kenyával. Ma este Denasia egy rakat sráccal táncol, és egyáltalán nem figyel Kenyára. De mindegy, mi merre mozgunk, mert Kenya akkor is megtalálja a módját, hogy ráfanyalogjon. És a lényege ennek a nézésnek, hogy egy idő után tuti észreveszi a másik, és akkor seggbe rúg, vagy megérzi, hogy ő lesz seggbe rúgva.

– Ó, annyira rühellem őt – forrong Kenya. – Egyik nap sorban álltunk a büfében, vágod? És mögöttem állt, és dumált valamit a háta mögé. Nem mondta ki a nevem, érted, de tudom, hogy rólam beszélt, hogy én rá akarok menni DeVantéra.

– Tényleg? – kérdezem, mert mást nem nagyon tudok ehhez hozzáfűzni.

– Aha. Le se szarom azt a srácot.

– Tudom. – Tényleg? Csak mert fogalmam sincs, ki az a DeVante. – És mit csináltál?

– Szerinted mit csináltam? Megfordultam, és megkérdeztem, hogy van-e valami problémája velem. És tudod, mit mondott? „Nem is rólad beszéltem.” Na persze! Engem nem tud átverni. Szerencsés vagy, hogy fehérekkel jársz suliba, és nem kell ezekkel a ribikkel foglalkoznod.

Mi a halál? Nem telt el öt perc azóta, hogy azért cseszegetett, mert a Williamsonba járok. Most meg szerencsés vagyok?

– Nyugi, abban a suliban is vannak ribik. A ribiség nem bőrszín függvénye.

– Figyu, ma lerendezzük ezt a csajt. – Kenya szúrós tekintete eléri a legmagasabb fordulatszámot, úgy bámulja összeszűkült szemmel Denasiát, hogy az azonnal észreveszi, és felpillant Kenyára. – Ja-ja – nyugtázza Kenya a sikerét. Mintha Denasia ebből bármit is hallhatna. – Ezt nézd!

– Várjunk csak. Mi rendezzük le a csajt? Ezért rinyáltál annyit, hogy jöjjek el veled? Csak hogy legyen egy társad ebben?

És még van képe sértődött arcot vágni.

– Nem mintha lenne mit csinálnod ezen kívül. Vagy lenne más, akivel lóghatnál? Szerintem én teszek neked szívességet.

– Tényleg, Kenya? Ugye tudod, hogy vannak barátaim?

Forgatni kezdi a szemét. Erősen. Egy pillanatra csak a szeme fehérjét látom.

– A kis burzsuj csajok a sulidból nem számítanak.

– Nem burzsujok, és igenis számítanak. – Gondolom, legalábbis. Maya és én szerintem tök jók vagyunk. Azt nem tudom, most hogyan állunk Hailey-vel. – És őszintén… Ha csak azért rángatsz bele ebbe a hisztibe, hogy helyrebillentsd az itteni szociális életem, hát közlöm, tök jól vagyok. És amúgy is… te állandóan csak drámázol.

– Légysziii, Starr! – nyöszörög, hosszan elnyújtva a légyszit. Túl hosszan. – Tényleg kellesz, na. Várunk, amíg leakad DeVantéról, oksi? Aztán…

A mobilom megrezzen a zsebemben, kiimádkozom a nadrágomból, és a képernyőre meredek. Mióta nem vettem tudomásul, hogy hívogat, SMS-ekkel próbálkozik.

Beszélhetnénk?

Nem így akartam ezt az egészet.

Persze hogy nem így akarta. Teljesen máshogy akarta tegnap, és pont ez a baj. Visszacsúsztatom a telefont a zsebembe. Nem tudom biztosan, mit akarok mondani neki, úgyhogy inkább később foglalkozom ezzel.

– Kenya! – kiáltja valaki.

Egy nagydarab, világosabb bőrű, atomegyenes hajú csaj nyomakodik át a tömegen felénk. Egy magas srác követi őt, szőke, fekete taréjjal a fején. Mindketten megölelik Kenyát, és mondogatják neki, milyen szuperül néz ki. Mintha itt sem lennék.

– Miért nem mondtad, hogy jössz? – kérdezi a csaj, és a hüvelykujját a szájába nyomja. Remek lófoga van ehhez a művelethez. – Nyomulhatnál velünk.

– Ah, csajok, Starral jöttem – feleli Kenya.

És ekkor vesznek észre, így egy lépésnyire állva Kenyától.

A srác felém fordul, és tetőtől talpig végigmér. Egy pillanatra lefagy, veszem észre.

– Nem te vagy a Big Mav lánya abból a boltból?

Látjátok? Olyan, mintha ez lenne a homlokomra írva.

– De, én vagyok.

– Óóó! – nyikkan meg a csaj. – Tudtam, hogy ismerős vagy. Harmadikban osztálytársak voltunk… Ms. Bridges osztálya. Mögötted ültem.

– Ó! – Tudom, hogy ez az a pillanat, amikor tágra nyílt szemmel azt kellene rebegnem, persze-persze, emlékszem rád, de valójában lövésem sincs, ki ez. Kenyának igaza volt. Nem ismerek itt senkit. Az arcuk ismerős, de nem igazán tudsz nevet vagy egyebet kapcsolni az archoz, ha csak a szarjaikat pakolod szatyorba a pultnál.

Végül is, hazudhatok.

– Igen, emlékszem rád.

– Csajszi! Ne kamuzz már! – feleli a srác, mintha kérdeztem volna. – Fingod nincs, ki ez a csaj.

– Miért vetítesz állandóan? – fordul felém Kenya.

A csaj és a srác kórusban felnevetnek.

– Ők Bianca és Chance, legyél kedves – veti oda még Kenya. – Ez Starr első bulija. A haverjai nem engedik őt ide partizni.

Megvillantom a tekintetem felé.

– Én is szoktam bulizni, Kenya.

– Láttátok már őt valamelyik buliban? – kérdezi a többieket Kenya.

– Nem.

– Ott a pont. És még mielőtt kimondod, a béna, fehér, burzsuj barátaid nem számítanak.

Bianca és Chance vihogni kezdenek. Francba, bárcsak elnyelhetne engem ez a gigantikus pulcsi!

– Tuti ekiznek meg ilyenek, nem? – kérdezi Chance, szinte tőlem. – A fehérek szeretik a pirulákat.

– És közben Taylor Swiftet nyomatnak – teszi hozzá Bianca, megint a szájában matatva.

Oké, ez persze valahol igaz, de nem árulom el nekik.

– Hát elég sok a drogos buli – mondom. – Az egyik srác szülinapi buliján J. Cole volt a sztárvendég.

– Ne már! Ez komoly? – kérdezi Chance. – Anyám! Ribi, legközelebb hívj meg engem is. Partizok én fehérekkel, ha ez az ára.

– Szóval – veszi át a szót újra Kenya. – Arról dumáltunk, hogy rámegyünk Denasiára. Az a ribanc ott táncol DeVantéval.

– De béna! – mondja Bianca. – Állandóan rólad jártatja a száját, vágod? Mr. Donald óráján múlt héten Aaliyah mondta…

Chance a szemét forgatja.

– Ah! Mr. Donald.

– Csak mérges vagy rá, mert kizavart – mondja Kenya.

– Hát ja, basszus.

– Na, szóval, Aaliyah mondta… – kezd bele újra Bianca.

És ebben a pillanatban teljesen elveszítem a fonalat. Olyan tanárokról meg osztálytársakról van szó, akiket nem ismerek. De még a nevüket se hallottam soha. Ha akarnék, se tudnék hozzászólni a témához. Tök mindegy. Láthatatlan vagyok.

Úgy érzem, túl sok minden zajlik körülöttem.

A panaszok Denasiáról és a tanáraikról… aztán Kenya valami olyasmit mond, hogy hoznak még piát, és mind a hárman lelépnek nélkülem.

Hirtelen olyan vagyok, mint Éva, miután evett a tiltott gyümölcsből, olyan, mintha észrevenném, hogy meztelen vagyok. Egyedül vagyok egy buliban, ahol nem kellene lennem, és ahol alig ismerem az embereket. És az egyetlen ember, akihez közöm van, csak úgy itt hagyott lógva.

Kenya rinyált nekem hetek óta, hogy jöjjek el vele. Tudtam, hogy marha kényelmetlenül fogom magam érezni, de akárhányszor ellenkeztem, Kenya azzal jött, hogy túl sznob vagyok ehhez a bulihoz. Meguntam ezt a baromságot hallgatni, és be akartam bizonyítani neki, hogy téved. A baj csak az volt, hogy kábé a fekete Jézus kellett volna ahhoz, hogy a szüleim elengedjenek ide. Most majd ismét rá lesz szükségem, ha rájönnek, hogy mégis eljöttem.

Az emberek bámulnak, nézik, ki lehet ez a csaj, aki a fal mellett álldogál tök egyedül, mint valami gyökér. A zsebembe dugom a kezem. Próbálom eljátszani, hogy nem zavar a szitu. Az a vicces, hogy a Williamsonban nem is kell „megjátszanom magam”, ott menőnek számítok, mert én vagyok az egyetlen fekete ott. Itt, Garden Heightsben meg kell küzdenem a menőségért, és ez sokkal nehezebb, mint beszerezni egy új Jordanst a megjelenése napján.

Érdekesen működik ez a fehérek között. Amennyire nehéz feketének lenni, annyira menő dolog is.

– Starr! – szólít meg egy ismerős hang.

Az embertenger úgy nyílik ketté előtte, mint valami fekete Mózes előtt. A srácok kezelnek vele, a csajok a nyakukat nyújtogatják, hogy láthassák. Rám mosolyog, és gödröcskék jelennek meg az arcán.

Khalil elég jó, nem kérdés. Régen jóban voltunk, néha együtt is fürödtünk. Na, nem úgy, még akkor, amikor csírák voltunk. Esküszöm, egyáltalán nem volt perverz.

Megölel. Szappan- és babapúderillata van.

– Na, mi újság, csajszi? Azonnal kiszúrtalak. – Aztán elenged. – Nem írsz senkinek, semmiről. Mi van veled? Hol voltál?

– A suli meg a kosárcsapat lefoglal – felelem. – De a boltban mindig ott vagyok. Te vagy, akit senki nem lát mostanság arrafelé.

A gödröcskéi azonnal eltűnnek. Megtörli az orrát, mint mindig, amikor kamuzni készül.

– Én is elfoglalt voltam.

Nyilván. A vadiúj csuka, a hófehér fogsor, a gyémántok a fülben. Ha Garden Heightsben nősz fel, tudod, mit jelent valójában, ha valaki azt mondja, „elfoglalt”.

Basszus. Remélem, ő nem úgy elfoglalt, ahogy a többiek. Nem tudom, hogy bőgnék-e, vagy inkább lekevernék neki egyet.

De ahogy Khalil rám néz azzal a nagy mogyoróbarna szemével, nem lehet rá haragudni. Úgy érzem, mintha újra tíz lennék, és újra a templom alagsorában lennék, ahol először csókolóztunk a bibliatáborban. Aztán eszembe jut, hogy egy túlméretezett pulcsiban vagyok, úgy nézek ki, mint egy roncs, meg hogy egyébként is van barátom. Bár jelenleg nem beszélek vele, nem válaszolok az üzeneteire, és nem veszem fel neki a telefont, de attól ő még mindig az enyém, és azt akarom, hogy ez így is maradjon.

– Hogy van a nagyid? – kérdezem. – És Cameron?

– Jól. Mama beteg amúgy. – Khalil beleiszik az italába. – A dokik azt mondják, rák, vagy mi.

– Basszus. Sajnálom, K.

– Ja, most kemóra jár. Csak azon parázik, hogy kap-e majd parókát. – Halkan elneveti magát, de egy darab gödröcske se jelenik meg az arcán. – Jól lesz. Nem gáz.

Ez inkább hangzik imának, mint jóslatnak.

– Anyukád segít Cameronnak?

– A jó öreg Starr. Mindig a legjobbat látja az emberekben. Te is tudod, hogy nem segít.

– Hé, csak egy kérdés volt! Valamelyik nap volt bent a boltban, és jobban nézett ki.

– Most éppen – feleli Khalil. – Azt mondja, próbál tiszta lenni, de tudod, a szokásos. Pár hétig tiszta is, aztán úgy dönt, nem bírja anyag nélkül, és visszaesik. De ahogy mondtam, én jól vagyok, Cameron jól van, a nagyi jól van. – Megvonja a vállát. – És csak ez számít.

– Ja – felelem, de azért én még tisztán emlékszem azokra az éjszakákra, amikor a gangon ültünk Khalillal, és az anyját vártuk, hogy végre hazajöjjön. Akár tetszik neki, akár nem, igenis számít, mi van az anyjával.

A zene megváltozik, Drake rappel a hangfalakból. Bólogatok az ütemre, és tátogom a szöveget. Mindenki sikítva énekli, hogy „lentről jöttünk, s most itt vagyunk”. És régebben tényleg nagyon az alján voltunk itt, Garden Heightsben, de azt hiszem, most úgy vagyunk, hogy lehetne rosszabb is.

Khalil engem néz. Próbál mosolyogni, de aztán megrázza a fejét.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy szereted ezt a nyekergő Drake-et.

Eltátom a számat.

– Hagyd békén a férjemet!

– A gázos férjedet. „Bébi, te vagy a mindenem, te vagy minden, amit valaha szeretnék” – énekli Khalil nyávogós hangon. Vállon bököm, mire nevetni kezd, és kiborítja a piáját. – Te is tudod, hogy így nyomja.

Beintek neki, mire ő cuppogni kezd, mintha smárolnánk. Ennyi hónap után is ugyanúgy vissza tudunk térni a régi kerékvágásba.

Khalil egy szalvétát vesz el a pultról, és letörli vele a Jordansét (3 Retrokollekció). Pár éve jött ki, de esküszöm, ezek örök darabok. Kábé háromszáz dollárba fáj egy ilyen, persze csak ha találsz egy balekot, aki annyiért felteszi az eBay-re. Chris talált. Én a sajátomat szinte ingyen, százötvenért akasztottam le, de nekem gyerekméret kell. Hála a kis lábamnak, így Chrisszel tök egyforma cipőnk lehet. És igen, ilyen pár vagyunk. De basszus, azért menők is vagyunk. Ha nem csinálna feszt baromságokat, tök jók lennénk.

– Tetszik a cipőd – mondom Khalilnak.

– Köszi. – Még mindig azzal van elfoglalva, hogy tisztára dörzsölje a szalvétával. Ez a halálom. Minden egyes sikáláskor azzal a szalvétával a cipő a segítségemért kiált. Nem kamu, minden pillanatban, amikor egy csukát nem megfelelően tisztítanak, egy kismacska meghal a világban.

– Khalil – szólok rá, mire egy pillanatra abbahagyja a cipője gyilkolását. – Inkább óvatosan törölgesd. Ne dörzsöld! Komolyan.

Önelégült vigyorral néz fel rám.

– Oké, Ms. Sportcipő. – És hála a fekete Jézusnak, csak legyint, ahogy szokott. – Mivel miattad öntöttem ki a piámat, talán nem kéne pattognod, hogyan próbálom megtisztítani.

– Hatvan dolcsi lenne egy normális cucc.

– Hatvan? – kiáltja, és felegyenesedik.

– Ja, basszus. És nyolcvan, ha jégbiztos lenne a talpa. Azokat marha nehéz kitisztítani. A tisztítócuccok nem olcsók. És tuti sok lóvéd van, ha mindent meg tudsz venni hozzá.

Khalil beleiszik a piájába, és nem mond semmit az érvelésemre. Aztán felhorkan.

– Anyám, ez a szám. – És ledobja a poharát a pultra. – Hé, mondd meg a faterodnak, hogy felbukkanok majd nála hamarosan. Van valami, amiről dumálnom kell vele.

– Milyen valami?

– Felnőtt cucc.

– Ó igen, mert te olyan rohadtul felnőtt vagy.

– Öt hónappal, két héttel és három nappal idősebb nálad. – Rám kacsint. – Nem felejtek.

Hirtelen valami balhé kezd kialakulni a táncparketten. Hangok kiabálják túl a zenét. Káromkodások pattognak ide-oda.

Mi az első gondolatom? Kenya ráment Denasiára, ahogy ígérte. De a hangok jóval mélyebbek az övéknél.

Puff! Eldördül egy lövés.

Puff! Egy második. A tömeg az ajtó felé tolong, ahol egy másik bunyó zajlik, szóval lehetetlen lenne arrafelé kijutni.

Khalil megragadja a kezem.

– Gyere!

Túl sok ember, és túl sok göndör fej van körülöttem ahhoz, hogy meglássam Kenyát közöttük. – De Kenya…

– Felejtsd el, húzzunk!

Áthúz a tömegen, ellöki az embereket maga elől, néhánynak rá is lép a lábára. Már ennyi elég volna egy golyóhoz. Kenyát vizslatom a riadt arcok között, de nyomát sem látom. Próbálom nem keresni, ki lőtt, és kit lőtt meg. Megúszhatom, ha nem tudok semmiről.

Autók farolnak be a ház elé, emberek szaladnak mindenfelé. Khalil a Chevyjéhez rángat, amivel egy elég sötét szakaszon parkolt. Betuszkol a vezetőoldalon át, kapkodva szenvedem át magam az anyósülésre. A gumik csikorognak, ahogy magunk mögött hagyjuk ezt a káoszt.

– Mindig van valami szarság – morogja. – Nem lehet anélkül bulizni, hogy ne lőnének le valakit.

Olyan, mintha a szüleimet hallgatnám. Pontosan ezért nem engednek el sehová. Legalábbis Garden Heightsben.

Írok Kenyának egy SMS-t, hátha válaszol, és megtudom, jól van-e. Kétséges, hogy neki szánták-e a golyókat, de a golyók arra mennek, amerre akarnak.

Kenya egész gyorsan visszaír.

Jól vagyok.

Látom azt a ribit. Szétverem a seggét.

Hol vagy?

Ez komolyan beszél? Az életünkért rohanunk, és ő még mindig ezzel a baromsággal van elfoglalva? Nem is válaszolok erre a szarságra.

Khalil Impalája elég menő. Nem olyan húdefényes, mint néhány srácé, de megjárja. Nem láttam felniket, amikor beszálltam, és az első üléseken eléggé meg van törve a bőr, de az egész hangulata nagyon kellemes, a belső tér lime-zöld, szóval valahogy mégis tök menő az egész.

Az egyik repedésre meredek, és megkérdezem: – Szerinted kit lőttek meg?

Khalil kiveszi a fésűjét az ajtó oldalsó tárolójából.

– Valamelyik nagykutyát – feleli, és oldalra fésüli a haját. – Láttam néhány GD-t bemenni, amikor odaértem. Valamit balhéztak, ennyi.

Bólintok. A Garden Heights csatatér volt az elmúlt pár hónapban valami hülye területfoglalós baromság miatt. Én „királynőnek” születtem, mert apu is nagykutya volt régen. De amikor kiszállt a játszmából, a királyi státuszom is megszűnt létezni. De hiába születtem bele, máig nem tudom felfogni, mi értelme van egy olyan utcáért harcolni, ami valójában senkié és mindenkié.

Khalil visszadobja a fésűjét az ajtótokba, és feltolja a hangerőt az autórádión; egy olyan szám megy, amit apu is rongyosra hallgatott régebben. Lefagyok.

– Miért hallgatod ezt az ősrégi cuccot?

– Haver! Menj már! Tupac a király.

– Volt. Húsz éve.

– Tévedésben vagy. Most is az. Ezt hallgasd. Pac azt mondja: „The Hate U Give Little Infants Fucks Everybody.”

Megemelem a szemöldököm.

– Mi van?

– Hallgasd! The Hate U – U betű – Give Little Infants Fucks Everybody. T-H-U-G L-I-F-E. Azt jelenti, hogy amit a társadalom ránk húz gyerekként, azt majd megbosszuljuk, ha kitörünk innen, érted?

– Vágom, ja.

– Látod, mondtam, hogy Tupac még mindig él. – Bólogatni kezd a zenére, és rappeli a szöveget. Közben arra gondolok, ő vajon hogy bosszul majd meg bármit is. Remélem, tévedek abban, amire gondolok. Tőle kell hallanom.

– Szóval, miért voltál olyan elfoglalt mostanában? – kérdezem. – Néhány hónapja apu azt mondta, kiléptél, és azóta nem látott.

Közelebb húzódik a kormányhoz.

– Mit szeretnél, hová vigyelek? Haza vagy az üzlethez?

– Khalil…

– A bolt vagy a ház?

– Ha azzal a szarral kereskedsz…

– Törődj a magad dolgával, Starr! Ne velem foglalkozz! Tudom, mit csinálok!

– Lószart! Apu segítene neked, tudod…

Megtörli az orrát a hazugsága előtt.

– Nincs szükségem segítségre… senkitől, jó? És ezek a nyomi melók egyébként se sokat segítenének rajtam. Belefáradtam, hogy a fények meg a kaja közül kelljen választanom.

– Azt hittem, a nagymamád dolgozik.

– Dolgozott. Amikor kiderült, hogy beteg, azok a bohócok a kórházban esküdöztek, hogy maradhat. Két hónappal később kitették, mert kemó alatt nem túl könnyű mázsás szemeteszsákokat emelgetni. Kirúgták. – Megrázza a fejét. – Vicces, nem? Kirúgták a kórházból azért, mert beteg.

Az Impala csendjét csak Tupac kérdése töri meg: „Ki hisz benne?” A választ nem tudom…

A telefonom újra rezegni kezd, talán Chris akar megint bocsánatot kérni, vagy Kenya kér erősítést Denasia ellen. De a bátyám az, akinek megint beragadt a Caps Lock a mobilján. Nem tudom, miért csinálja ezt. Talán azt hiszi, megfélemlíthet vele. De inkább csak halálra idegesít.

HOL VAGY?

AJÁNLOM HOGY TE ÉS KENYA NE AZON A BULIN LEGYETEK!

HALLOTTAM HOGY LELŐTTEK VKIT.

Egyetlen rosszabb dolog van a túlféltő szülőknél… egy túlféltő bátyó. Még a fekete Jézus se menthet meg Seven aggodalmától.

Khalil rám pillant.

– Seven, mi?

– Honnan tudtad?

– Mert amikor hozzád beszél, mindig olyan arcot vágsz, mintha szét akarnál verni valamit. Emlékszel, amikor az egyik szülinapi bulidon állandóan az arcodba magyarázta, hogy mit kívánj?

– Ja, és aztán arcon is vágtam.

– És Natasha bepöccent, hogy te ne mondd a „pasijának”, hogy fogja be – feleli Khalil nevetve.

Megforgatom a szemem.

– A sírba tett ezzel az egész Seven-dologgal. Szerintem csak azért jött át hozzám állandóan, hogy lássa őt.

– Vagy azért, mert volt egy csomó Harry Potter-filmed. Hogy is hívtuk magunkat? A Csuklyás Trió? Olyan közel álltunk egymáshoz…

– Mint Voldemort orrlyukai. Jaj. Annyira béna volt.

– Tudom, ja.

Nevetünk, de közben ráeszmélünk valami hiányára. Valaki hiányára. Natasha.

Khalil az utat bámulja.

– Rideg, hogy már hat éve, nem?

Sziréna hangja hallatszik, és kék fény villan meg mögöttünk a visszapillantó tükörben.

Második fejezet

Tizenkét éves koromban két komolyabb beszélgetést is lefolytattam a szüleimmel.

Az egyik a szokásos „bibeporzó” téma volt. Bár nem a szokványos verziót kaptam belőle. Anyukám, Lisa, nővérként dolgozik, így pontosan elmagyarázta, mi hová kerül, és minek hová nem kellene kerülnie, míg fel nem növök. Akkor én még erősen kételkedtem abban, hogy bármi bárhová képes lenne bekerülni. És miközben a többi lánynak a suliban már dudorodott a cicije, nekem pont olyan lapos volt mindenem elöl, mint hátul.

A másik beszélgetés arról szólt, mi a teendő, ha megállít egy rendőr.

Anyu szerint még túl fiatal voltam a témához. Apu azzal érvelt, hogy sosem lehetek elég fiatal ahhoz, hogy letartóztassanak vagy lelőjenek.

– Starr-Starr! Tedd majd, amit mondanak – tanított apám. – Tartsd a kezed magad előtt. Semmi hirtelen mozdulat. Csak akkor beszélj, ha ők beszélnek hozzád.

Tudtam, hogy ez komoly téma. Ha apa, akinek a legnagyobb szája volt az egész világon, azt mondja, maradjak csendben, akkor bizony tényleg csendben kell maradni.

Remélem, valaki Khalillal is lefolytatta ezt a beszélgetést.

Káromkodni kezd az orra alatt, lehalkítja Tupacet, és az út szélére manőverezik az Impalával. Olyan részen vagyunk, ahol a szokásosnál is elhanyagoltabbak a házak, ahol a közvilágítás annyira gyér, hogy alig látni valamit. Senki sincs itt rajtunk és a zsarun kívül.

Khalil leállítja a motort.

– Lövésem sincs, mit akarnak ezek az idióták.

A zsaru is megáll; szinte megvakulok a rendőrautó fényétől.

Eszembe jut még valami, amit apa mondott. Ha valaki mással vagy, reménykedj benne, hogy nincs nála semmi, mert különben mindketten megszívjátok.

– K, nincs semmi a kocsidban, ugye? – kérdezem.

A zsarut nézi a visszapillantóban.

– Menj már!

A rendőr mellénk ér, és megérinti a Khalil felőli ablakot. Khalil letekeri. Ha nem vakultunk volna meg eddig, a zsaru most még a biztonság kedvéért belevilágít a szemünkbe a kézi reflektorával.

– Jogosítványt és forgalmi engedélyt!

Khalil megszegi az első szabályt, és nem csinálja, amit a zsaru mond.

– Miért állított meg?

– Jogosítványt és forgalmi engedélyt!

– Ezért jöttél ránk?

– Khalil! – kérlelem. – Tedd, amit kér.

Khalil morog egyet, és a tárcájáért nyúl. A zsaru végigköveti a mozdulatait a zseblámpájával.

A szívem hevesen ver, de közben apa szavait ismételgetem a fejemben. Nézd meg jól magadnak a zsaru képét. Ha megjegyzed a jelvénye számát, még jobb.

A lámpa fénye megvilágítja Khalil kezét, ekkor megpillantom a jelvényszámot – száztizenöt. A zsaru egyébként fehér, a harmincas évei végén vagy a negyvenes évei elején járhat, tüsi frizkót hord, és egy heg van a szája fölött.

Khalil átadja neki a papírokat.

A száztizenötös átnézi őket.

– Honnan jöttök?

– SKH – feleli Khalil, ami azt jelenti, semmi közöd hozzá. Majdnem olyan ősrégi, mint az a Tupac szám. – Miért állított meg?

– Törött a hátsó lámpa.

– Akkor most megbüntet, vagy mi? – kérdezi Khalil.

– Tudod mit? Szállj ki a kocsiból, kölyök!

– Haver, csak add a büntit…

– Szállj ki a kocsiból! Kezeket előre!

Khalil feltett kézzel száll ki a kocsiból. A száztizenötös megragadja a karját, és a kocsi oldalának löki.

Próbálok szavakat találni.

– Nem úgy gondolta…

– Kezeket a műszerfalra! – rivall rám válaszul. – Ne mozdulj!

Teszem, amit mond, de a kezem túlságosan remeg.

Végigmotozza Khalilt.

– Oké, nagypofájú, nézzük, mit találunk ma nálad!

– Semmit nem fogsz találni – feleli Khalil.

A száztizenötös újra végigtapogatja, aztán újra és újra. Tiszta.

– Maradj itt! – mondja Khalilnak. – Te pedig – néz be rám az ablakon keresztül – ne mozdulj!

Még bólintani sem merek.

A zsaru komótosan visszasétál a járőrkocsihoz.

A szüleim nem arra neveltek, hogy féljek a rendőröktől, csak hogy viselkedjek megfontoltan. Azt mondták, nem túl okos dolog mozogni, ha a rendőr hátat fordít neked.

Khalil pedig pontosan ezt teszi. Az ajtajához lép.

Nem okos dolog hirtelen mozdulatot tenni.

Khalil ezt teszi. Kinyitja az ajtaját.

– Jól vagy, Starr…

Puff!

Egy. Khalil összeesik. Vér fröccsen a hátából. Az ajtóba kapaszkodik, hogy megtartsa magát.

Puff!

Kettő. Khalil levegőért kapkod.

Puff!

Három. Khalil kába tekintettel néz rám.

A földre zuhan.

Mintha újra tízéves lennék, és újra végignézném, ahogy Natasha…

Egy fülsiketítő sikoly szakad ki belőlem, beleremeg a torkom, és minden energiámat felemészti.

Az ösztöneim azt súgják, ne mozduljak, de minden más azt, hogy nézzem meg Khalilt. Kiugrom az Impalából, és az autó másik oldalához rohanok. Khalil az égre mereszti a tekintetét, mintha Istent várná. A szája nyitva, mintha ő is sikítani akarna. Én elég hangosan sikítottam kettőnk helyett is.

– Ne, ne, ne – csak ennyit tudok mondani, mint egy totyogós, aki csak ezt az egy szót ismeri. Nem tudom, hogyan sikerült egyáltalán letérdelnem mellé. Anya azt mondta egyszer, ha valakit meglőnek, meg kell próbálni elállítani a vérzést, de itt túl sok a vér. Túl sok vér.

– Ne, ne, ne.

Khalil nem mozdul. Nem szól. Nem is néz rám. A teste megmerevedik, és aztán elmúlik. Remélem, látja Istent.

Valaki más sikít.

Sűrűket pislogok, hogy kitisztuljon a látásom. A száztizenötös kiabál rám, és ugyanazzal a pisztollyal hadonászik felém, amivel megölte a barátomat.

Égbe emelem a kezem.

Harmadik fejezet

Úgy hagyják ott Khalil testét az út közepén, mint valami kiállítási tárgyat. Rendőrautók jelennek meg szirénázva a Carnation Streeten. Az emberek kétoldalt állnak, és a nyakukat nyújtogatva próbálják kitalálni, mi történhetett.

– Basszus, haver. Megölték – állapítja meg néhány srác.

A rendőrség utasítja a tömeget, hogy hagyják el a helyszínt, de senki sem törődik vele.

A mentők engem is a mentőautóba tesznek, mintha nekem is segítségre lenne szükségem. Khalilnak lenne. A fények megvilágítják az arcomat, az emberek lesegetnek, ki lehetek.

Nem különlegesnek érezem magam, hanem betegnek.

A zsaruk kirámolják Khalil kocsiját. Próbálom kérni, hogy ne tegyék. Kérlek, takarjátok le a testét. Kérlek, csukjátok be a szemét. Kérlek, zárjátok össze a száját. Menjetek a kocsijától. Ne nyúljatok a fésűjéhez. De a szavak valahogy nem jönnek ki belőlem.

A száztizenötös a járdán ül, az arcát a kezébe temeti. A többi rendőr a vállát ütögeti, és azt mondogatják neki, minden rendben lesz.

Végre egy leplet tesznek Khalilra. Nem tud lélegezni alatta. Én sem tudok lélegezni.

Képtelen vagyok.

Lélegezz!

Nagy levegő.

Gyerünk.

Gyerünk.

– Starr?

Egy barna szempár jelenik meg előttem, ugyanolyan hosszú szempillákkal, mint az enyém.

Nem tudtam sokat mondani a rendőrségnek, inkább megadtam nekik a szüleim címét és telefonszámát.

– Hé! – mondja apa. – Gyere, menjünk!

Szóra nyitom a számat, de csak zokogás tör felszínre belőle.

Apa arrébb lép, és anya magához húz. A hátamat simogatja, és hazugságokat gügyög a fülembe.

– Minden rendben lesz. Minden rendben lesz.

Így maradunk egy darabig, aztán apa kihúz a mentőautóból. Körém fonja a karját, mint egy páncél, amely elrejt a kíváncsi szemek elől, míg oda nem érünk a kocsijához.

Ő vezet. Az utcák fényei megvilágítják a feszes állkapcsát. Az erek kiduzzadnak a kopasz fején.

Anya a köpenyét viseli, azt, amelyiken gumikacsák vannak. Mára bevállalt egy extra műszakot az intenzíven. A szemét törölgeti, talán Khalilra gondol, vagy arra, hogy én is feküdhetnék most az utca közepén.

Görcsbe áll a gyomrom. Az a sok vér. A kezemen is van belőle, meg Seven pulcsiján meg a cipőmön is. Egy órája még nevetgéltünk, szekáltuk egymást. És most a vére…

Valami forróság kúszik fel a torkomon. Görcsbe rándul a gyomrom megint. Öklendezni kezdek.

Anya a visszapillantó tükörből néz rám.

– Húzódj le, Maverick.

Kivonszolom magam a hátsó ülésről, megvárok egy kamiont, majd kinyitom a kocsiajtót. Olyan, mintha minden, ami bennem van, ki akarna jönni belőlem, és csak annyit tehetek, hogy hagyom.

Anya kiugrik a kocsiból. Összefogja a hajam, és a hátamat simogatja.

– Úgy sajnálom, édesem – mondja.

Amikor hazaérünk, segít levetkőzni. Seven pulcsiját és a Jordansemet egy fekete zsákba teszi, sejtem, hogy nem látom többé egyiket sem.

A kádban ülök, és ömlik rám a forró víz, próbálok megszabadulni Khalil vérétől. Apa visz ágyba. Anya meg addig simogatja a hajam, míg el nem alszom.

Rémálmok ébresztenek fel újra és újra. Anya úgy mondja, hogy lélegezzek, mint régen, amikor még asztmás voltam. Szerintem egész éjjel itt volt velem a szobában, itt ült az ágyam szélén.

De most nincs itt. A neonkék falamat bámulom, ami sötétben is képes valamennyire világítani. Az óra szerint fél öt van. A testem hozzá van szokva az ötkor keléshez, akkor is, ha szombat van.

Nézem a világító műanyag csillagokat a plafonon. Próbálom újra összerakni, mi történt tegnap éjjel. Felidézem a bulit, a balhét, a száztizenötöst, ahogy kirángatja Khalilt a kocsiból. Aztán az első lövés hangját a fülemben, aztán a másodikét, a harmadikét.

Az ágyamban fekszem. Khalil meg a hullaházban.

Ott végezte Natasha is. Hat éve történt, de még mindig tisztán emlékszem arra a napra. Épp a padlót mostam fel az élelmiszerboltunkban, aznapra már összespóroltam a pénzt egy új csukára, amikor Natasha berobbant. Kövérkés volt (az anyukája szerint csak gyerekháj – kinövi), sötét bőrű, a haja hosszú, feszes fonatokba rendezve; mindig úgy nézett ki, mintha aznap fonták volna be. Én is mindig olyan frizurát szerettem volna.

– Starr, kiment a tűzcsap az Elm Streeten! – kiáltotta.

Ami azt jelentette, hogy ingyen vízipark van az utcában. Emlékszem, ahogy apára néztem, és szótlanul könyörögtem, hadd mehessek. Azt mondta, mehetek, ha egy órán belül visszajövök.

Szerintem soha nem láttam még tűzcsapból olyan magasra törő vizet, mint aznap. A környékről majdnem mindenki ott volt. Mindenki jól érezte magát. Én vettem észre először az autót.

És egy tetovált kart kilógni belőle, amelyben egy Glock meredt ránk. Az emberek futásnak eredtek. Engem nem vitt a lábam. A talpam a járda része lett. Natasha vidáman játszott a vízben. És aztán…

Puff! Puff! Puff!

Egy bokor mögé vetődtem. Mire felnéztem, valaki már a 911-ért kiáltott. Először azt hittem, engem lőttek meg, mintha vért láttam volna a pólómon. De csak a rózsa tövise karcolta fel a bőrömet. Natasha volt. A vére összekeveredett a vízzel, és csak annyit láttam, hogy vörös folyóként csordogál le az utcán.

Rémült volt a tekintete. Tízévesek voltunk, nem tudtuk, mi történik a halál után. A rohadt életbe, most se tudom, és neki ki kellett derítenie azt, amit nem akart még kideríteni.

Tudom, hogy nem; ahogy Khalil sem.

Az ajtó megnyikordul, ahogy anya benyit rajta. Próbál mosolyogni.

– Nézzenek oda, ki ébredt fel!

Bekúszik mellém az ágyba, és megérinti a homlokom, pedig lázam még véletlenül sincs. Annyit foglalkozik beteg gyerekekkel, hogy ez valami ösztön lehet nála.

– Hogy vagy, Csámcsi?

Istenem, ez a becenév. A szüleim szerint mindig csámcsogok valamin azóta, hogy lejöttem az anyatejről. Bár a nagy étvágyamnak azóta már nyoma sincs, a név rajtam maradt.

– Fáradtan – felelem. Valami furcsa törés van a hangomban. – Ágyban szeretnék maradni.

– Tudom, édesem, de nem hiszem, hogy jó ötlet lenne, ha egész nap egyedül lennél.

Pedig pontosan ezt szeretném; egyedül lenni. Anya úgy néz rám, ahogy arra a kislányra nézett mindig, aki voltam, a copfos, kusza fogú kislányra, aki állandóan azt hajtogatta, hogy egy a Pindúr Pandúrok közül. Lehet, hogy furcsa, de pontosan ebbe a takaróba szeretném belebugyolálni magam.

– Szeretlek – mondja.

– Én is szeretlek.

Kinyújtja felém a kezét.

– Gyere! Menjünk, együnk valamit.

Lassan baktatunk le a konyhába. Egy fekete Jézus-festmény van a főfalon, mellette egy Malcolm X-plakát, fegyverrel a kezében. Nagyi mindig bosszankodik, hogy mit keres ez a két kép egymás mellett.

Az ő régi házában élünk. A szüleimnek adta, amikor Carlos, a nagybátyám odaköltöztette őt a bazi nagy külvárosi kérójába. Carlos bácsi mindig azon aggodalmaskodott, hogy nem biztonságos, hogy a nagyi egyedül él Garden Heightsben, főleg mióta a betörések, rablások mindennapossá váltak a környéken. És az idősek mindig is könnyű célpontok voltak. Nagyi persze nem tartja magát öregnek. Nem akart elköltözni, mindig arról beszélt, hogy ide aztán be nem tör semmiféle bűnöző, még akkor sem változtatta meg igazán az álláspontját, amikor tényleg betörtek hozzá, és elvitték a tévéjét. Aztán Carlos taktikát váltott, és azt mondta, neki és Pam néninek szüksége lenne a nagyi segítségére a gyerekekkel, merthogy „Pam néni a fészkes fenét se tudja normálisan megfőzni a gyerekeknek”. Így végül beleegyezett a költözésbe. A házunk azért nem vesztette el a nagyis jellegét, minden potpouriszagot árasztott, a falakat virágos tapéták borították, és majdnem minden rózsaszín volt majdnem minden szobában.

Apa és Seven a konyhában beszélgetnek, de amikor betoppanok, elcsendesednek.

– Jó reggelt, kicsi lány. – Apa feláll az asztaltól, és homlokon csókol. – Jól aludtál?

– Igen – hazudom. Seven csak bámul rám.

Anya kinyitja a hűtő ajtaját, amin házhoz szállítós kaják szórólapjai és gyümölcsös hűtőmágnesek függnek.

– Jól van, Csámcsi – mondja. – Mit szeretnél, pulykasonkát vagy bacont?

– Bacont. – Meglepő, hogy van választási lehetőségem. Nem nagyon szoktunk disznót enni. Nem mintha muszlimok lennénk, vagy ilyesmi. Inkább „krisztlimek”. Anya már nagyi hasában tagja volt az egyháznak. Apa hisz a fekete Jézusban, de inkább a radikális Fekete Párducok programját követi, mint a tízparancsolatot. Egyetért az Iszlám Állam néhány nézetével, de azon nem tudja túltenni magát, hogy talán ők ölték meg Malcolm X-et.

– Disznó az én házamban – morog mellettem apa. Seven csak vigyorog rajta. Seven és apa úgy néznek ki egymás mellett, mintha egymás előképei volnának. Ha melléjük tesszük az öcsémet, Sekanit is, megkapod ugyanazt az embert nyolc-, tizenhét és harminchat évesen. Mind sötét bőrű, vékony, vastag szemöldökük és hosszú, szinte nőies szempilláik vannak. Seven rasztái olyan hosszúak, hogy a kopasz apámnak és a majdnem kopasz Sekaninak is bőven elég hajat tudna biztosítani.

Nálam a helyzet úgy áll, hogy a szüleim bőrszínéből inkább egy világosabb barna tónus jött ki. Nem örököltem meg apa hosszú szempilláit, a vastag szemöldökét persze igen. Egyébként inkább hasonlítok anyukámra, a nagy barna szemével és a kissé magas homlokával.

Anya átnyújtja nekem a bacont Seven háta mögött.

– Kösz, hogy vigyáztál a tesódra tegnap este, így el tudtunk… – Lehalkítja a hangját, amikor eszébe jut, mi is történt. Megköszörüli a torkát. – Értékeljük.

– Nem gáz. Le kellett lépnem onnan.

– King ott töltötte az éjszakát? – kérdezi tőle apa.

– Inkább odaköltözött. Iesha már arról dumál, hogy egy család lesznek.

– Ejj! – morogja apa. – Ő az anyád, fiam. Ne nevezd őt a nevén, mintha már felnőtt lennél.

– Valakinek felnőttnek kell lennie abban a házban is – feleli anya. A serpenyővel a kezében kiordít a nappaliba. – Sekani, nem mondom még egyszer! Ha Carlosnál akarod tölteni a hétvégét, jobb lesz, ha feltápászkodsz. Nem fogok elkésni miattad a melóból. – Biztosan el kellett cserélnie a műszakját a tegnap miatt.

– Ti is tudjátok, mi lesz – folytatja Seven. – Majd megveri, anyám kirakja. Aztán visszajön, hogy ő megváltozott. Csak idő kérdése, de én nem engedem, hogy egy ujjal is hozzám érjen.

– Itt mindig lesz neked hely – mondja apa. – Ideköltözhetsz.

– Tudom, de nem hagyhatom ott Kenyát és Lyricet. Ez a szemét, még rájuk is kezet emelne. Az sem érdekli, hogy a lányairól van szó.

– Ja-ja – mondja apa. – A lényeg, hogy ne mondj neki semmit. Ha kezet emel rád, hagyd, hogy én intézzem el.

Seven bólint, aztán rám néz. Szóra nyitja a száját, és egy ideig nem tud kipréselni belőle semmit. – Sajnálom a tegnap estét, Starr – nyögi ki végül.

És igazából örülök, hogy végre valaki kipukkantotta a fölöttünk lebegő lufit. Úgy ültünk itt a konyhában, mintha mi sem történt volna, mert úgy egy ideig könnyebb volt.

– Köszi – felelem, bár elég furcsa ezt kimondani. Nem én érdemlek részvétet, hanem Khalil családja.

Ezután csak a bacon pattogó hangját hallani a serpenyőben. Olyan mintha törékeny matrica lenne rám ragasztva; inkább nem mondanak semmit, nehogy valami olyat találjanak mondani, ami összetör.

De a csend a legrosszabb.

– Kölcsönvettem a pulcsidat, Seven – motyogom. Nem tudom, ez mégis hogy jutott most eszembe, de mégis jobb, mint a semmi. – Azt a kéket. Anya kidobta, mert Khalil vére… – nagyot nyelek. – Ráfröccsent a vére.

– Ó!

És ez minden, ami egy ideig elhangzik.

Anya visszafordul a serpenyőhöz.

– Ennek nincs semmi értelme. Csak egy gyerek – mondja határozottan. – Csak egy gyerek volt.

Apa megrázza a fejét.

– Az a srác senkinek sem ártott. Nem érdemelte meg ezt a szarságot.

– Miért lőtték le? – kérdezi Seven. – Fenyegetést jelentett, vagy ilyesmi?

– Nem – felelem csendesen.

Az asztalra meredek. Érzem magamon a tekintetüket.

– Semmit nem csinált – mondom. – Semmit nem csináltunk. Khalilnak nem volt fegyvere.

Apa nagy levegőt vesz.

– Mindenki kész lesz, ha ezt megtudja.

– A környéken már mindenki erről beszél. A Twitter tele van vele – mondja Seven. – Láttam tegnap éjjel.

– Említették a húgodat? – kérdezi anya.

– Nem. Csak RIP Khalil-posztokat láttam, meg, hogy bassza meg a rendőrség… ilyeneket. Nem hiszem, hogy tudnák a részleteket.

– Mi lesz, ha kiderülnek a részletek? – kérdezem.

– Mire gondolsz, babám? – kérdezi anya.

– A zsarukon kívül csak én voltam ott. És láttunk már ilyet. Halálos fenyegetések, a rendőrség célba vesz, meg ilyenek.

– Nem hagyom, hogy bármi történjen veled – feleli apa. – Egyikünkkel sem. – Sevenre és anyára néz. – Senkinek nem mondjuk el, hogy Starr ott volt.

– Sekani se tudhatja? – kérdezi Seven.

– Nem – feleli anya. – Az lesz a legjobb, ha nem tudja meg. Hallgatni fogunk róla.

Láttam már ilyet ezerszer: lelőnek egy feketét, csak azért, mert fekete, és elszabadul a pokol. RIP-posztok a Twitteren, képeket osztanak meg a Tumblr-en, aláírásokat gyűjtenek. Mindig azt mondtam, ha tanúja leszek valami hasonlónak, én leszek a leghangosabb, és gondoskodom róla, hogy a világ megtudja, mi történt.

Most én vagyok az az ember, aki túlságosan fél ahhoz, hogy beszéljen.

Itthon akarok maradni, és a kedvenc sorozatomat, a Kaliforniába jöttemet akarom nézni. Minden részt kívülről tudok. Tudom, hogy nevetséges, de a saját életemet látom vissza benne. Még a főcímdalához is tudok kapcsolódni. Amikor egy csapat gengszter balhézott az utcán, és megölték Natashát, a szüleim megijedtek, és ahogy Willt a gazdag nénikéjéhez meg bácsikájához küldték, engem egy burzsuj magániskolába írattak be.

Azt kívánom, bárcsak én is annyira magamra találtam volna, mint Will Kaliforniában.

Azért is itthon akarok maradni, hogy felhívjam Christ. A tegnap este után olyan apróságnak tűnik az, amiért haragudtam rá. Vagy felhívhatnám Hailey-t és Mayát, azokat, akik Kenya szerint nem számítanak igazi barátnak. Egyébként azt hiszem, megértem őt, amiért ezt mondja rájuk. Sosem hívtam meg őket ide. Miért is tettem volna? Ők kábé minikastélyokban élnek, a mi házunk meg inkább csak mini, és ennyi.

Egyszer elkövettem azt a hibát, hogy meghívtam őket magunkhoz egy ott alvós bulira hetedikben. Anya megcsinálta volna a körmeinket, és sokáig fenn maradtunk volna, és annyi pizzát ettünk volna, amennyi belénk fér. Olyan menő lett volna az egész, mint Hailey-éknél, ahol ezt gyakran csináltuk. Meghívtam Kenyát is, így mindhármukkal egyszerre lóghattam volna.

Hailey nem jött el. Az apja nem akarta, hogy a kislánya „a gettóban” töltse az éjszakát. Hallottam, ahogy a szüleim erről beszélnek. Maya eljött, de hamar telefonált a szüleinek, hogy jöjjenek érte. Lövöldözés volt az utcánkban, amitől érthető módon eléggé megijedt.

Ekkor jöttem rá, hogy a Williamson egy külön világ, a Garden Heights meg egy másik, és nekem külön kell kezelnem a kettőt.

Nem számít, mit szeretnék ma csinálni, a szüleimnek már terveik vannak velem. Anya azt mondja, az üzletben leszek apával. Mielőtt Seven elindulna dolgozni a Best Buy-pólójában és a khakiszínű nadrágjában, benéz hozzám a szobámba, és megölel.

– Szeretlek – mondja.

Látod, ezért utálom, ha valaki meghal. Az emberek kifordulnak magukból. Még anya is hosszabban és erősebben ölelt meg, mint általában. Sekani ezzel ellentétben ellopott egy bacont a tányéromról, belenézett a telefonomba, és természetesen a lábamra is rálépett, mint mindig. Imádom őt ezért.

Kiviszek egy tál kutyakaját és maradékot a pitbullunknak, Brickznek. Apa adta neki ezt a nevet, mert mindig olyan nehéz volt, mint egy zsák tégla. Ahogy meglát, ugrálni kezd, próbálja leverni a láncait. És amikor elég közel érek hozzá, majdnem le is dönt a lábamról.

– Hé! – rivallok rá, mire lehuppan a fűbe, és nagy kutyaszemekkel néz a szemembe. Ez az ő bocsánatkérő tekintete.

Tudom, hogy a pitbullok hajlamosak az agresszióra, de Brickz általában olyan, mint egy kölyökkutya. Egy nagy kölyökkutya. Persze ha valaki megpróbál betörni hozzánk, már nem egy kölyökkutyával fog találkozni.

Míg én megetetem Brickzt, és teletöltöm a vizestálkáját, apa kelkáposztaleveleket tépked a kertben. Megnyesi a rózsabokrokat, amelyeknek akkora bimbói vannak, mint a tenyerem. Apa órákat tölt el a kertben minden este: szánt, vet és beszélget. Azt mondja, a jó kertnek jó beszélgetésekre van szüksége.

Harminc perccel később már a teherautójában ülünk, csontig letekert ablakokkal. A rádióban Marvin Gaye kérdezi, hogy mi a szitu. Még mindig szinte sötét van, habár a nap már felbukkant a horizonton. Egy lelket sem látni az utcákon. Pedig ilyen kora reggel nem nehéz belebotlani egy óriási teherszállító kamionba.

Apa dudorászik Marvin hangjára, de énekelni nem igazán szokott előttem. Egy Lakers-mezt visel, és nem vett alá trikót; kivillan alóla az összes tetoválása. Az egyik babakori képem vigyorog rám a karjáról, mellévarrva, hogy: valamiért élni, valamiért meghalni. Seven és Sekani képe a másik karján van, alatta ugyanezek a szavak. A legegyszerűbb szerelmes levél a világon.

– Akarsz még beszélni a tegnap estéről? – kérdezi.

– Nem.

– Pedig beszélhetsz, amikor csak akarsz.

Még egy szerelmes levél nekem címezve.

Befordulunk a Marigold Avenue-ra, ahol Garden Heights már ébredezik. Néhány virágos kendős nő lép ki a mosodából, nagy ruháskosarakkal a kezükben. Mr. Reuben kinyitja az éttermét, az unokaöccse, Tim, a szakács a falnak támaszkodva próbálja kidörzsölni a szeméből a kómát. Ms Yvette ásítva nyitja ki a szépségszalonját. Az italbolt lámpái már égve vannak, de azok tulajdonképpen mindig.

Apa leparkol a Carter élelmiszerbolt, a mi boltunk előtt. Apa akkor vette meg az üzletet, amikor én kilencéves voltam. Az előző tulaj, Mr. Wyatt lelépett Garden Heightsből, hogy a tengerparton sütesse a hasát, és egész nap csini csajokat bámuljon. (Ezt ő mondta, nem én.) Mr. Wyatt volt az egyetlen, aki alkalmazta apát, miután szabadult a börtönből, és később azt mondta neki, csak ő lenne képes továbbvinni az üzletet.

A város másik részének Walmartjához képest a miénk egészen kicsike. Fehérre festett rácsok éktelenkednek az ablakain. Egy börtönre emlékeztet.

Mr. Lewis, a szomszéd borbély áll a bejárati ajtaja előtt, a karját keresztbe fonja a hatalmas hasa előtt. Szúrós szemmel figyeli apát.

Apa sóhajt egyet.

– Nem is indulhatna jobban a nap.

Kiszállunk. Mr. Lewis vágja a legjobb frizukat Garden Heightsben, Sekani oldalt felnyírt haja az első számú bizonyíték, de maga Mr. Lewis egy koszos afrót visel. A hasa eltakarja a lábát, és mióta lelépett a felesége, senki nem árulja el neki, hogy a nadrágjai bokavillantósak, és hogy nem mindig sikerül ugyanolyan zoknit felvennie. Most az egyik csíkos, a másik meg kárómintás.

– A bolt pontosan öt ötvenötkor nyit – mondja. – Öt ötvenötkor.

Hat óra múlt öt perccel.

Apa kinyitja a bejárati ajtót.

– Tudom, Mr. Lewis, de mondtam már magának, hogy nem ugyanúgy viszem a boltot, mint Wyatt.

– Nyilván. Azzal kezdted, hogy leszedted a képeit. Ki a franc szedi le Dr. Kinget, hogy valami ismeretlen senkit…

– Huey Newton nem senki.

– Akkor se Dr. King. Aztán meg bűnőzöket veszel fel ide. Hallottam, hogy a Khalil gyerek kinyíratta magát tegnap éjjel. Gondolom, cucc volt nála. – Mr. Lewis tekintete apa tetoválásaira vándorol. – Nem is értem, honnan jött neki az ötlet.

Apa állkapcsa megfeszül.

– Starr, kapcsold be a kávéfőzőt Mr. Lewisnak.

Hogy aztán eltakarodhasson innen, fejezem be a mondatot magamban apa helyett.

Benyomom a kávéfőző gombját az önkiszolgáló pulton. Huey Newtont lesem közben a plakáton; a keze a feketék egyenjogúságáért emelkedik a magasba.

Azon filózom, talán illene friss kávét és friss vizet töltenem bele, de ahogy Mr. Lewis beszélt Khalilról, azt hiszem, megérdemli a többnaposat.

Mr. Lewis a polcok között bogarászik, és egy mézeskalácsot, egy almát meg egy zacskó disznósajtot tesz a kosarába. A kezembe nyomja a mézeskalácsot.

– Melegítsd meg nekem, kislány. És nehogy túlfőzd!

A mikróban hagyom, amíg a műanyag csomagolás szét nem nyílik. Mr. Lewis azonnal enni kezdi, amint kivettem onnan.

– Rohadtul forró még! – Egyszerre fújja és rágja. – Túlmelegítetted, kislány. Leég a torkom.

Amikor Mr. Lewis végre elhúz, apa rám sandít.

Aztán a szokásos vevőink jönnek, mint például Mrs. Jackson, aki mindig azt hajtogatja, csak apánál hajlandó zöldségeket venni. Aztán négy vörös szemű, lógó gatyás srác; megveszik az összes chipsünket. Apa elmondja nekik, hogy túl korán van még a tépéshez, és ők erre harsányan felnevetnek. Az egyikük megnyal egy cigit, mielőtt kilépnek a boltból. Tizenegy körül Mrs. Rooks jön néhány szál rózsáért és rágcsáért a bridzsklub-összejövetelre. Lefelé konyuló szeme van, és aranyszínű galván ragyog a fogán. A parókája is aranyszínű.

– Kéne árulnotok lottószelvényeket, kicsikém – mondja apának, miközben én becsomagolom a cuccait. – Ma háromszázmilliót sorsolnak.

Apa elmosolyodik.

– Komolyan? Mit csinálna annyi zsetonnal, Mrs. Rooks?

– Basszus! A kérdés inkább az, mint nem csinálnék annyi zsetonnal. Isten tudja, felszállnék az első gépre, aztán elhúznék innen.

Apa felnevet.

– Komolyan? Ki sütne nekünk akkor vörösbársony tortát?

– Valaki más, mer’ én elhúznék. – A cigarettás állványra mutat. – Dobj nekem egy doboz Newportsot, bébi.

Az nagyi kedvence is. Apáé is az volt, mielőtt kikönyörögtem, hogy szokjon le. Leveszek egy dobozzal, és odaadom Mrs. Rooksnak.

Egy ideig bámul rám, fogdossa a cigarettásdobozt, és próbálja kinyögni. A részvétét.

– Bébi, hallottam, mi történt Rosalie unokájával – mondja. – Sajnálom. Ti ketten barátok voltatok, ugye?

Kissé zavar a voltatok, de csak annyit mondok Mrs. Rooksnak: – Igen, azok, hölgyem.

– Hmm! – Megrázza a fejét. – Isten irgalmazzon. A szívem majd’ megszakadt, mikor hallottam. Át akartam menni Rosalie-hoz megnézni, hogy vagy, de annyian voltak ott tegnap éjjel; nem akartam zavarni. Szegény Rosalie. Mennyi mindenen megy keresztül. Barbara azt mondta, hogy Rosalie azt mondta, nem is tudja, miből fogja őt eltemetni. Beszéltünk róla, hogy gyűjtést kéne szervezni. Tudnál segíteni, Maverick?

– Ó, persze. Csak mondjátok, mire van szükség, és el van intézve.

Mrs. Rooks megvillantja aranyszínű mosolyát.

– Fiam, jó látni, hogy ilyen jó ember lett belőled. Anyád nagyon büszke lenne rád.

Apa nehezen bólint. Apa anyukája már tíz éve elment, elég hosszú ideje ahhoz, hogy apa ne sírjon miatta mindennap, de ha felemlegetik, az még mindig nehéz neki.

– És nézd ezt a kislányt! – mondja Mrs. Rooks, és rám emeli a tekintetét. – Tiszta Lisa. Maverick, jobb, ha figyelsz. Azok a kissrácok errefelé tuti próbálkozni fognak nála.

– Na-na, nekik kell majd vigyázniuk. Majd negyvenéves korában randizhat.

A kezem a zsebemhez siklik; írnom kéne Chrisnek. Fenébe, otthon hagytam a telefonom. Apa nyilván semmit sem tud Chrisről, pedig már egy éve járunk.

Seven tudja, mert találkozott már Chrisszel a suliban, és anya is rájött, mert Chris mindig meglátogat Carlos bácsinál, azt nyomatva, hogy haverok vagyunk. Egyszer Carlos bácsi és ő rajtakaptak minket, amikor csókolóztunk, majd rámutattak, hogy a haverok nem igazán szoktak így smárolni. Soha életemben nem láttam még Christ úgy elvörösödni.

Ő és Seven nem bánják, hogy Chrisszel járok, bár ha Sevenön múlna, apáca lennék; tök mindegy. De ahhoz még nem volt bátorságom, hogy elmondjam apának. És nem csak azért, mert apa nem nagyon szeretné, ha járnék valakivel; a nagyobb gond az, hogy Chris fehér.

Először azt hittem, anya is megjegyez majd ezzel kapcsolatban valamit, de csak annyit mondott: „tőlem piros pöttyös is lehet, a lényeg, hogy ne legyen bűnöző, és jól bánjon veled”. Apa ezzel szemben sokszor jön Halle Berryvel; hogy mennyire gáz már, hogy fehérekkel lóg. Szerinte, ha egy feketének nem fekete a párja, azzal valami nincs rendben. Nem akarom, hogy rám is így nézzem.

Szerencsére anya nem mondta el neki. Igazából nem akar belekeveredni ebbe a vitába. Az én pasim, az én felelősségem; nekem kéne elmondanom apának.

Mrs. Rooks közben kilép a boltból. Egy másodperc sem telik el, és újra csilingel az ajtócsengő. Kenya lép be. Bazooka Joe-s Nike-ban libben a polcok között; ez a darab még nem része a kollekciómnak. Kenya mindig ilyen fazonú csukákat hord.