A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bound by Vengeance (Born in Blood Mafia Chronicles, #5), 2017

Fordította:
MEDGYESI CSILLA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.) – magyar borító, 2023

Becsület (A maffia végzete 1.) – eredeti borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – magyar borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – eredeti borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – magyar borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – eredeti borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – magyar borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – eredeti borító, 2024

Copyright © 2017 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hang Le, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-00-7

ELŐSZÓ

Growl

Kitágult szem. Elnyílt ajak. Kipirult arc. Sápadt bőr. Úgy nézett ki, mint egy porcelánbaba: nagy kék szem, csokoládészínű haj és krémesen fehér bőr; törékenyen gyönyörű, olyasmi, amelyet nem azért teremtettek, hogy a sebhelyes, durva kezem érintse. A csuklójára fonódtak az ujjaim; úgy vert a szíve, mint egy kismadárnak. Próbált harcolni, próbált bátor lenni, próbált bántani engem, talán még meg is ölni. Tényleg azt remélte, hogy sikerülni fog?

Remény; megbolondította az embereket, elhitetett velük olyasmit, ami nem volt valóságos. Már régóta leszoktam a reménykedésről. Tudtam, hogy mire vagyok képes. A lány azt remélte, hogy meg tud ölni. Én viszont tudtam, hogy meg tudom ölni őt, kétség sem férhetett hozzá.

Megsimogattam a nyaka puha bőrét, aztán finoman köré fontam az ujjaimat. Kitágult a pupillája, de nem fejtettem ki erőt. Lüktetett a pulzusa a kérges tenyerem alatt. Én voltam a vadász, ő pedig a vad. Eljöttem, hogy magamnak követeljem a jutalmamat. Falcone ezért adta őt nekem.

Élveztem a fájdalmas dolgokat. Élveztem fájdalmat okozni másoknak. Talán még szerettem is – ha képes lennék effajta érzelemre. Lehajoltam, míg az orrom már csak centikre volt a füle mögötti területtől, és mély levegőt vettem. Virágillata volt némi izzadságszaggal keveredve. Félelem. Annak a szagát is éreztem. Nem bírtam ellenállni, és nem is kellett, többé már nem, vele soha többé nem. Az enyém volt.

A forró bőrére tapasztottam az ajkamat. Lüktetett a pulzusa, ahol megcsókoltam a nyakát. Pánik és rettegés vert kétségbeesett ütemet a bőre alatt. És ettől kibaszottul kemény lettem.

A szemembe nézett, reménykedve – még mindig reménykedve, ostoba nőszemély! –, és kegyelemért könyörgött. Nem ismert engem, nem tudta, hogy régen meghalt az a részem, amelyik nem volt született szörnyeteg. A kegyelemre gondoltam a legkevésbé, ahogy a tekintetemmel magamévá tettem a testét.

ELSŐ FEJEZET

Cara

Álruhát viselt, amikor először találkoztam vele, divatos fekete öltöny volt rajta, amitől úgy tűnt, mintha egy lenne közülünk. Bár a finom ruha eltakarta a tetoválásait, a valódi természetét nem tudta elrejteni. Átsugárzott az anyagon, hogy veszélyes és félelmetes. Akkor nem gondoltam, hogy mindenkinél jobban meg fogom majd ismerni őt, és a benne élő szörnyeteget – hogy ez fenekestől felforgatja majd az életemet. Hogy teljesen meg fogja változtatni a létezésemet.

– El sem tudom hinni, hogy hagyják, hogy velük menj – motyogta Talia.

Elfordultam a tükörtől, hogy ránézzek. Törökülésben ült az íróasztalom előtt álló széken a legelnyűttebb melegítőnadrágjában, kócos kontyba fogta a feje tetején a hosszú barna haját. Anya idegösszeomlást kapott volna a lyukas és foltos, fakószürke pólója láttán. Talia morcosan mosolygott, amikor követte a tekintetemet.

– Nem kell kiöltöznöm senki kedvéért, tudod.

– Van különbség a kiöltözés és aközött, amit csinálsz – jegyeztem meg némi rosszallással.

Nem igazán haragudtam a testvéremre, amiért a legócskább holmiját viselte, de tudtam, hogy csak azért csinálja, hogy kiakassza anyát, és ez volt a legvalószínűbb forgatókönyv, ismerve anya perfekcionizmusát, és a hajlamát arra, hogy túlreagálja a dolgokat. Nem igazán akartam elrontani anya kedvét ilyen rövid idővel a bál előtt. Nekem kellene majd megszenvednem érte, mivel apa egyértelműen szóba sem jöhetett anya kedvenc célpontjaként. Anya hajlamos volt személyes sértésnek venni, ha Talia vagy én nem voltunk tökéletesek.

– Ez elvi kérdés – vont vállat Talia.

Felsóhajtottam.

– Nem, csak kicsinyes és gyerekes vagy.

– Gyerek vagyok, túl fiatal egy társasági eseményhez a Falcone házban – utánozta Talia anya korholó hangját.

– Ez felnőtteknek szóló rendezvény. A legtöbb résztvevő tizennyolc éves vagy annál sokkal idősebb. Anyának igaza van. Nem lenne kivel beszélgetned, és valakinek egész éjszaka szemmel kellene tartania téged.

– Tizenöt éves vagyok, nem hat. És te csak négy évvel vagy idősebb nálam, szóval ne csinálj úgy, mintha felnőtt lennél – vágott vissza sértetten, majd felkelt a székről, és felém támolygott. Egyenesen rám nézett, egyértelmű kihívás csillogott a szemében. – Valószínűleg te mondtad anyának, hogy ne vigyetek magatokkal, mert tudtad, hogy akkor neked kellene figyelned rám. Aggódtál, hogy szégyent hozok rád az ó, milyen tökéletes barátnőid előtt!

Dühösen meredtem rá.

– Nevetséges vagy.

De némi bűntudat is feléledt bennem a szavaira. Nem beszéltem rá anyát, hogy hagyjuk otthon Taliát, de nem is harcoltam nagyon keményen azért sem, hogy a velünk jöjjön. A húgomnak igaza volt. Aggódtam, hogy egész este leragadok mellette. A barátnőim elviselték őt, amikor nálunk voltunk, de nem akarnák, hogy egy hivatalos eseményen egy négy évvel fiatalabb lánnyal lássák őket. Falconéék partijai mindig kiváló lehetőséget biztosítottak arra, hogy találkozzunk egyedülálló férfiakkal, és ezt a törekvést nem segítette, ha vigyázni kellett a barátnőjük húgára. Azt akartam, hogy ez az este különleges legyen.

Valami kiülhetett az arcomra a gondolataimtól, mert Talia gúnyosan felnevetett.

– Tudtam!

Sarkon fordult, kisétált a szobából, s olyan hangosan vágta be maga mögött az ajtót, hogy nem tehettem róla, de megrándult az arcom.

Kifújtam a levegőt, aztán visszafordultam a tükör felé, még egyszer ellenőriztem a sminkemet és a frizurámat. Számtalan szépségtanácsadó blogger videóját néztem végig, hogy jól árnyékoljam a szemhéjamat. Mindennek tökéletesnek kellett lennie. Anya kíméletlenül kritikus volt, de Trish és Anastasia még nála is rosszabb. Észrevennék, ha a ruhámhoz nem illő árnyalatúra festeném a szememet, vagy ha remegett volna a kezem a szemkihúzó ceruzával, de a tüzetes vizsgálatuk miatt aprólékosan készültem el. Miattuk nem voltam hanyag. És pontosan erre valók a barátnők.

Sötétzöld volt a ruhám, a szemhéjfestékem pedig egypár árnyalattal világosabb. Tökéletes. Még egyszer ellenőriztem, hogy nem kopott-e le a körömlakkom, de az is hibátlanul festett: kifinomult sötétzöld némi fénnyel. Párszor lesimítottam a ruhámat, míg végül elégedetten állapítottam meg, ahogy az alja a térdemre simult, aztán a biztonság kedvéért ismét hátrasimítottam a hajamat, megfordultam, hogy lássam, még mindig a helyén tartják-e a hajtűk.

– Kész vagy, Cara? Indulnunk kell! – kiáltott fel anya a földszintről.

Még egyszer ellenőriztem magam a tükörben és lesimítottam a ruhámat, végignéztem a harisnyámon, végül kényszerítettem magam, hogy kisiessek a szobából, mielőtt anya elveszíti a türelmét. Órákig képes lettem volna ellenőrizni a kinézetemet, hogy valami kifogásolnivalót találjak, ha lett volna rá időm.

Anya már az ajtóban állt, amikor leértem a földszintre, beengedte a házba a hűvös őszi levegőt. Az aranyórájára nézett, de amint meglátott, felkapta a kedvenc télikabátját, egy csodálatos darabot, ami sok hermelin életébe került, és felvette a hosszú ruhájára. A szőrmekabát totális túlzás volt még úgy is, hogy a Las Vegas-i novemberhez képest szokatlanul hidegre fordult az idő, de anya kihasznált minden lehetőséget, hogy viselje, bármekkora illetlenség volt is ez.

Elindultam feléje, ügyet sem vetettem Taliára, aki duzzogó képpel hajolt át a lépcső korlátján. Sajnáltam, de nem akartam, hogy bárki vagy bármi tönkretegye az estémet. Apa és anya szinte sosem engedte meg, hogy partikra járjak, és a mai volt az év legnagyobb eseménye a mi társasági köreinkben. Mindenki próbált meghívót szerezni Falconéék hálaadásnapi vacsorájára, aki valaki akart lenni Las Vegasban. Idén veszek részt rajta először. Trishnek és Anastasiának szerencséje volt, hogy tavaly elmehettek, és én is ott lettem volna, ha apa nem tiltja meg. Megalázottnak és mellőzöttnek éreztem magam, valahányszor Trish és Anastasia a partiról beszélgetett hetekkel előtte és utána is, és állandóan ezt csinálták, valószínűleg kárörvendésből.

– Add át az üdvözletemet Trishnek és Anastasiának, Cosimót pedig csókoltatom – mondta Talia édesen.

Elpirultam. Cosimo. Ő is ott lesz. Csak kétszer találkoztunk, és a kommunikációnk enyhén szólva kissé kínosra sikeredett.

– Talia, dobd ki a szemétbe azokat a borzalmas rongyokat! Nem akarom a házban találni, amikor hazaérek – parancsolta anya anélkül, hogy a húgomra nézett volna.

Talia konokul megfeszítette az állát, de még a helyiség túlsó végéből is láthattam, hogy könnyes a szeme. Ismét elöntött a bűntudat, de maradtam lecövekelve a bejárati ajtó mellett.

Anya tétovázott, mintha ő is rádöbbent volna, hogy Talia mennyire meg van bántva.

– Jövőre talán már te is eljöhetsz.

Úgy beszélt, mintha nem az ő döntése lett volna, hogy Talia nem vehet részt a partin. Bár, ha őszinte akartam lenni, nem igazán voltam biztos benne, hogy Falconéék túlságosan boldogok lettek volna, ha az emberek elkezdik magukkal hozni a kisebb gyerekeiket is, mivel Falcone nem éppen a türelméről és a családi érzéseiről volt híres. Még a saját gyerekeit is angliai bentlakásos iskolába küldte, hogy ne menjenek az idegeire. Legalábbis, ha hinni lehetett a pletykáknak. Falcone gyerekeiről nem igazán volt szokás beszélni.

– Vegyél fel egy kabátot! – szólt rám anya.

Felvettem egyet, amelyik nem szőrméből készült, ami anya gardróbját tekintve nem volt könnyű, aztán követtem anyát ki a házból. Nem néztem vissza Taliára, amikor becsuktam magam mögött az ajtót. Apa már a fekete Mercedes volánja mögött ült a behajtónkon. Mögötte egy másik autó parkolt a testőreinkkel. Eltűnődtem, vajon milyen lehet azoknak, akiket nem őriznek örökké.

Anya kissé széttárta magán a kabátot. Las Vegasban vagyunk, nem Oroszországban, akartam mondani neki. De ha szívesebben olvadt el csak azért, hogy szőrmebundában parádézhasson, akkor az az ő gondja. Nincsen rózsa tövis nélkül. Erre megtanítottak a balettórákon töltött évek.

Anya beült az anyósülésre, én pedig hátulra. Gyorsan ellenőriztem a harisnyámat, nem futott-e le rajta egy szem, de minden makulátlan volt.

Mindig makulátlan.

A cégeknek szerintem figyelmeztetést kellene tenniük a harisnyák csomagolására, hogy „csak állásra való, tilos benne a mozgás”, figyelembe véve, hogy milyen könnyen leszaladnak a szemek, miközben az ember nem csinál mást, csak sétál bennük. Ezért gyömöszöltem két pár tartalék harisnyát a retikülömbe a biztonság kedvéért.

– Kössétek be magatokat! – szólt ránk apa.

Anya odahajolt hozzá, és megtörölgette egy zsebkendővel a kopasz fejét, leitatta róla az összegyűlt izzadságcseppeket. Nem is emlékeztem azokra az időkre, amikor apának volt haja.

– Cara – szólalt meg apa némi ingerültséggel a hangjában. Gyorsan bekötöttem magam, és apa kihajtott az autóval a behajtóról. – Volt egy rövid beszélgetésem délután Cosimóval.

– Ó? – csak ennyit mondtam.

Aggodalom szorította görcsbe a gyomromat. Mi van, ha Cosimo meggondolta magát? Mi van, ha nem? Nem is tudtam, hogy melyik opció miatt rándult össze még inkább a gyomrom. Közömbös kifejezést kényszerítettem magamra, amikor észrevettem, hogy anya hátranéz rám a válla fölött.

– Mit mondott? – kérdeztem.

– Azt javasolta, hogy jövő nyáron házasodjatok össze.

Nyeltem egyet.

– Ilyen hamar?

Apró ránc jelent meg apa homlokán, de anya szólalt meg elsőként.

– Tizenkilenc éves vagy, Cara. Jövő nyáron már húsz leszel. Itt az idő, hogy feleség és anya legyél.

Kavarogtak a gondolatok a fejemben. Bár azt valahogy képes voltam felfogni, hogy valakinek a felesége legyek, az anyasághoz azonban még túl fiatalnak éreztem magam. Mikor fogom kideríteni, hogy ki vagyok valójában, és mi akarok lenni?

– Cosimo rendes ember, és nem könnyű ilyet találni – mondta apa. – Felelősségteljes, és majdnem öt éve Falcone pénzügyi tanácsadója. Nagyon intelligens.

– Tudom – feleltem csöndesen.

Cosimo nem volt rossz választás, semmilyen szempontból sem. Még csak nem is nézett ki rosszul. Csak éppen nem éreztem a pillangókat a gyomromban, amiben reménykedtem, amikor megismerem a férfit, akihez feleségül kell mennem. Talán ma este. Nem voltak talán a partik tökéletes alkalmak arra, hogy valakibe őrülten beleszeressen az ember? Csak nyitottnak kellett lennem a lehetőségre.

Tizenöt perccel később hajtottunk be a Falcone-birtokra, és további két percig haladtunk, míg a behajtó végén feltűnt a csodálatos palotaszerű épület és az előtte álló hatalmas szökőkút. Kék, piros és fehér színben játszó vizet lövelltek ki magukból a római szobrok. Állítólag egy olasz kőfaragó készítette Falconéék számára. Többe került, mint apa autója. Ez csak az egyik oka volt, amiért nem kedveltem Falconét. Felvágós szadista ember azok alapján, amit apa mesélt róla. Örültem, hogy a családom és én is jóban voltunk vele. Senki sem akarta őt az ellenségének.

Drága autók parkoltak mindenhol, ahová csak nézett az ember. A mennyiségüket látva eltűnődtem, hogyan férnek el a vendégek az épületben anélkül, hogy egymás lábát taposnák. Több egyenruhás inas sietett az autóhoz, amint megálltunk, és kinyitották nekünk a gépkocsi ajtaját. Vörös szőnyeg vezetett fel a lépcsőn és keresztül a bejárati ajtón. A fejemet csóváltam, de gyorsan abbahagytam, amint anya figyelmeztetően rám nézett. Apával maguk közé vettek, ahogy felmentünk a bejárati ajtóhoz, a testőreinkkel a nyomunkban. Ott egy másik szolga várt készséges mosollyal. Sem Falcone, sem a felesége nem várt minket, hogy köszöntsön bennünket. Miért lepődtem meg egyáltalán?

Soha életemben nem láttam még ilyen nagy előcsarnokot. Milliárdnyi különböző méretű kristályszobor sorakozott a falak mellett és a kredenceken. Falcone és a felesége több hatalmas portréja borította a falakat.

– Viselkedj udvariasan – suttogta anya csöndesen, ahogy a dupla ajtó felé tartottunk, amely a kristálycsillárokkal megvilágított bálterembe vezetett. Magas asztalok fogták körbe a táncparkettet. Az egyik fal mellett egy hosszú asztal állt zsúrszendvicsekkel, halomnyi rákkal és homárral, jéggel teli tálak akkora osztrigákkal, amilyeneket még életemben nem láttam, Ossetra kaviárosdobozok és minden elképzelhető luxusfogás. Az inas kimentette magát, amint beléptünk a bárterembe, és sietett a következő vendég fogadására.

Odabenn végignéztem a vendégeken, a barátnőimet keresve. Alig vártam, hogy csatlakozzam hozzájuk, és hagyjam, hogy a szüleim megkeressék a saját társaságukat, de anya esélyt sem adott, hogy túl sokáig keresgéljek. Könnyedén a karomra tette a kezét, és a fülembe suttogott.

– A lehető legjobban viselkedj! Először meg kell köszönnünk Mr. Falconénak a meghívást.

Elnéztem mellette apára, aki már a magas, fekete hajú főnökével beszélgetett. Apa behúzta a vállát, mintha meg akart volna hajolni előtte. Mindez keserű ízt hagyott a számban. Anya a derekamra tette a kezét, és közelebb mentünk hozzájuk. Megálltunk pár lépéssel mögöttük, vártuk, hogy felénk forduljanak. Először rajtam állapodott meg Falcone sötét szeme, aztán apa is észrevette a jelenlétünket. Olyan hidegség sugárzott Falcone szeméből, hogy beleborzongtam. A vakítóan fehér ing és a fekete csokornyakkendő csak még félelmetesebbé tette a megjelenését, ami nem volt könnyű mutatvány, mivel általában komikusnak találtam azokat, akik csokornyakkendőt viseltek.

Rövid semmitmondó fecsegés után elengedtek végre, és az egyik pincér felé siettem, aki pezsgőspoharakkal teli tálcát egyensúlyozott a kezében. Csillámló fehér szmokingot viselt, és vakítóan fehér cipőt. Ebben a szerelésben legalább könnyű volt észrevenni a kiszolgálószemélyzetet.

Az egyik testőrünk pár lépéssel mögöttem követett, ahogy elsiettem a szüleimtől, a többiek felsorakoztak az összegyűlt vendégek körül, és a szüleimen tartották a szemüket. Eltűnődtem, vajon miért volt egyáltalán szükség arra, hogy magunkkal hozzuk a testőreinket egy partira az állítólagos barátainkkal. Elhessegettem a gondolatot, élvezni akartam az estét, ezért gyors köszönettel elvettem egy pohár pezsgőt, aztán egyetlen hajtásra ledöntöttem a bizsergető folyadékot. Elfintorodtam a fanyar ízétől.

– Hogyan vághatsz ilyen képet, amikor Dom Perignont iszol? Ez a legjobb ital a világon – jegyezte meg Trish, aki a semmiből termett mellettem, és magának is elvett egy pohár pezsgőt.

– Ez a királyok vize – zsolozsmázta Anastasia, és nyugtalanító volt, hogy nem tudtam megállapítani, viccel-e vagy halálosan komolyan gondolja.

– Próbálok hozzászokni – vallottam be, és elvettem a poharat az ajkamtól.

Az alkohol kezdte éreztetni a varázserejét, amiért hálás voltam a Falconéval folytatott rövid beszélgetés után. Mindkét barátnőm tökéletesen festett. Anastasia egy álomszép, földig érő ezüst darabot viselt, Trish pedig térdig érő világoszöld koktélruhát. Nem mintha kevesebbet vártam volna tőlük. Hosszasan ecsetelték, hogyan mentek el ruhát vásárolni az alkalomra. Természetesen én nem mehettem velük, bármennyire próbáltam is meggyőzni a szüleimet. Ehelyett anya arra kényszerített, hogy a tavaly karácsonyra vett ruhámat vegyem fel. Csak az vigasztalt, hogy azt a családomon kívül senki sem látta még rajtam, így nem kellett szégyenkeznem a barátnőim előtt.

– Úgy hallottam, hogy meg kell szokni az ízét – tette hozzá Trish elgondolkodva. Aprót kortyolt a poharából, és elragadtatottá vált az arca. – Azt hiszem, én mindig is szerettem a Dom Perignont, és tavaly tényleg sokszor volt esélyem hozzászokni az ízéhez, a jövőben pedig még többet szándékozom inni belőle.

Összenevettek Anastasiával, és átkoztam a szüleimet, amiért olyan sok mindentől eltiltottak. Ha Trish és Anastasia képes volt szembenézni a világunk állítólagos veszélyeivel, akkor én is.

Trish incselkedve rám mosolygott, aztán fél karral átölelt, vigyázva, hogy ne tegye tönkre egyikünk frizuráját vagy sminkjét sem. Anastasia csak mosolygott. Igazi mestermű volt a ruhája gyöngyökkel és hímzéssel.

– Félek, hogy kihúzódik egy szál, ha megölellek – mondta félig-meddig bocsánatkérésként.

– Jogos – láttam be, majd belekortyoltam az italomba, és elragadtatott kifejezést erőltettem az arcomra az ellenérzés helyet, amelyet az ízétől éreztem.

Tudtam, hogy a legtöbb ember számára a pezsgő az itallal kapcsolatos fantáziájuk csúcsa, de én valahogy nem bírtam élvezni. Jobban kellett igyekeznem, ha nem akartam újra látni Anastasia szánakozó arcát.

– Kilazult az egyik hajtűd – jegyezte meg.

Odakaptam a kezemet, ahová nézett, és próbáltam megtalálni a vétkes csatot, mielőtt tönkreteszi a frizurámat. A vendégek így is alaposan megnéztek, mivel most jelentem meg először egy partin. Nem engedhettem meg, hogy ne fessek tökéletesen.

– Majd én – ajánlotta Trish, és egyszerűen csak pár centivel beljebb tolta a hajtűt. – Tessék. Kész is.

Kedvesen mosolygott.

Ennyi? Anastasia megjegyzéséből azt gondolhatta az ember, hogy megbocsáthatatlan bűnt követtem el.

– Kellemes ma a választék – közölte Anastasia, s elidőzött a tekintete egy csoport férfin velünk szemben.

Szóval nem a büféről beszélt.

A kipécézett férfiak mindannyian legalább tíz évvel idősebbek voltak nálunk, és ahogy körülnéztem a helyiségben, rájöttem, hogy a legfiatalabb vendégek közé tartoztunk. A legtöbb megjelent Falconénak dolgozott. Ez a parti az alattvalóinak szólt; kétlem, hogy voltak egyáltalán barátai. A hozzá hasonló férfiak nem engedhették meg maguknak ezt a luxust.

– De számodra természetesen már csak egy férfi létezik, miután Cosimo jegyese vagy – folytatta Anastasia, visszarántva a valóságba.

Nem tudtam, hogy mit mondjak erre. Fura volt Anastasia hangja. Féltékeny volt talán? Az apja valószínűleg keresi már számára a megfelelő partnert, szóval hamarosan ő is menyasszony lesz.

– Hamarosan mindnyájan férjhez megyünk – békítettem.

– Rátetted a kezedet a legkívánatosabb agglegényre, az már biztos – jegyezte meg feszült hangon. Felnevetett, aztán az enyémhez koccintotta a poharát. – Viccelek, ne légy annyira megdöbbenve!

Megkönnyebbülten felnevettem. Tényleg nem akartam harcolni Anastasiával Cosimóért. Mindannyian jó partihoz megyünk majd feleségül.

Felerősödött a zene, és kortyoltam még egyet az italomból. Kezdtem ellazulni az ereimben szétáradó alkoholnak köszönhetően, és szinte ügyet sem vetettem a többi vendég kíváncsi pillantásaira. A következő partin már egy leszek közülük, és valaki más kerül majd az érdeklődés középpontjába. Trish verte a lábával a zene ütemét a keményfa padlón, és dúdolt magában, de Anastasia figyelmeztetően ránézett. Lepleztem derültségemet. Néha nevetséges volt kettejük dinamikája.

Meglepve vettem észre, hogy még a testőröm is eltűnt szem elől, hogy egyedül maradhassak a barátnőimmel. Lassan kezdett jól alakulni az este.

Tudtam, hogy hallgathatok majd Taliától, miután ma este hazaérünk, de igazuk volt a szüleinknek, amikor azt mondták, hogy túl fiatal még egy társasági eseményhez a Falcone-házban. Ezt természetesen nem fogom mondani neki. Anélkül is elég nehéz lesz elérni, hogy megbocsásson nekem, bár valószínűleg megbékíti majd pár szaftos pletyka. Nem mintha tapasztalt társasági hölgy lettem volna. Az ilyesmiért Trishre és Anastasiára kellett támaszkodnom.

Feltámadt bennem a düh apával kapcsolatban. Talán eddig azért nem volt hajlandó magával vinni társasági eseményekre, mert azt gondolta, hogy szégyent hozok rá a főnöke előtt. Többször kihallgattam, amikor azt mondta anyának, hogy Falcone milyen félelmetes és brutális, szóval nem volt teljesen alaptalan aggodalom, hogy apa azt gondolta, esetleg összehúzom magam a félelemtől az előtt a férfi előtt. Ez nevetséges! Emberi lény volt, nem olyan szörnyeteg, amilyennek apa lefestette, és még ha az is, kétlem, hogy utálta volna látni a rettegésemet. Valószínűleg inkább felizgatná, ha olyan ember, amilyennek apa lefestette.

– Az én ízlésemnek egy kicsit túl öregek – jegyezte meg Trish visszatérve az előző témára, aztán ismét a pezsgőjébe kortyolt.

– Én nem bánom. Azt akarom, hogy a férjem hercegnőként bánjon velem, ráadásul az idősebb férfiak nagyobb valószínűséggel értékelnek, mint egy fiatal srác – magyarázta Anastasia. Sokatmondóan rám mosolygott. Valami okból hamisnak érződött a mosolya. – Úgy hallottam, hogy a családod és Cosimo már majdnem megkötötte az alkut, szóval hamarosan meglesz az eljegyzési partid.

A homlokomat ráncoltam az „alku” szó hallatán a Cosimóval kötendő házasságommal kapcsolatban. De őszintén szólva, valószínűleg ez a kifejezés illett leginkább az egész megállapodásra. Vállat vontam, próbáltam közönyösnek tűnni. Nem akartam ma este Cosimóról beszélni, különösen azért, mert a téma a jelek szerint feldühítette Anastasiát.

– Ó, istenem, Falcone meghívta a szörnyetegét! – suttogta Trish, és megragadta a karomat, amitől majdnem a ruhájára öntöttem a pezsgőmet.

Követtem döbbent tekintetét a helyiség sarka felé, ahol egy magas, izmos férfi dőlt a falnak. Fehér ing volt rajta – ami csak úgy feszült az izmos mellkasán – fekete öltöny és fekete cipő. Tulajdonképpen nem festett másként, mint a többi férfi a helyiségben, a nyakkendő hiányát kivéve, ha a kinézetét vette az ember alapul. De a többi része… istenem, kegyelmezz!

Önmagához képes túlságosan szelídnek látszott. Vagy legalábbis annak akart látszani. Senkit sem vert át a természetét illetően: mintha sugárzott volna belőle, mint a veszély sötét felhője. Még ilyen távolságból is szinte tapintható volt.

Apa egyszer vagy kétszer suttogva említést tett róla, de még sosem láttam őt, és egyértelműen nem az a fajta volt, akiről a lapok pletykarovataiban írnak. Nem hinném, hogy van olyan őrült újságíró, aki kockáztatni merné egy hozzá hasonló ember haragját.

– A Fattyú. A legtöbben így hívják – tette hozzá Anastasia.

Úgy festett, mint egy macska, amelyik észrevett egy madarat. Tudtam, miért ennyire izgatott. Eddig nem történt semmi érdekes, de Anastasia valószínűleg azt remélte, hogy ebből jó kis pletyka kerekedik majd.

– Mi az igazi neve? – kérdeztem.

Egyszer próbáltam kiszedni anyából, de úgy nézett rám, hogy többet nem kérdeztem.

– Nem tudom az igazi nevét. Senki se tudja. Az emberek Growlnak hívják a szemében, és Fattyúnak a háta mögött.

Döbbenten néztem rájuk. Tényleg? Aligha ő maga választotta bármelyik nevet. Valakinek tudnia kellett a nevét. Legalább Falconénak. Mindent tudott az alattvalóiról.

– Miért hívják így?

Anastasia vállat vont, de nem nézett rám.

– Egy borzalmas baleset óta valami baj van a hangszálaival. Ettől van az a nagy sebhelye.

Innen nem láthattam, miről beszél Anastasia, túl messzire álltunk tőle. Feltételeztem, hogy ő is csak a pletykákból értesült róla.

– Miféle baleset?

– Nem tudom. Egyesek szerint az orosz maffia tette, mások azt mondják, hogy öngyilkos próbált lenni, mert van valami baj a fejével, de senki sem tudja – suttogta Anastasia.

Miért próbálná valaki így megölni magát? És ez a férfi nem tűnt öngyilkos típusnak. Nem annak látszott, az már biztos, de ki tudja, mi zajlott az elcseszett agyában? Az első sztori a bartvával valószínűbbnek hangzott.

– Szóval azért hívják Growlnak, mert olyannak hangzik, amikor beszél? – kérdeztem.

Anastasia mintha nem is hallotta volna a szavaimat, de Trish bólintott.

Nem kellett megkérdeznem, miért hívják Fattyúnak. Ezt én is meg tudtam magyarázni. Az emberek a mi világunkban nem bántak kedvesen a házasságon kívül született gyerekekkel. Régimódi és nevetséges hozzáállás volt, de bizonyos dolgok soha nem változnak. Nem tudtam, kik voltak a szülei. Nem lehettek a társadalom magas rangú tagjai.

Visszanéztem a férfira. Úgy tűnt, mintha egy csöppet sem érdekelné, mi történik körülötte, mintha a részvétel a partin csak az egyik kötelessége lenne. De valami azt súgta, hogy a mutatott unalma ellenére készültségben áll. Kételkedtem benne, hogy sok minden elkerülné a figyelmét. Egy pohár pezsgőt tartott a kezében, de az még mindig tele volt. Hozzá képest aprónak látszott a kristálypohár, csodálkoztam, hogy nem tört össze a markában. Mintha olvasott volna a gondolataimban, elfordította a fejét, és egyenesen ránk meredt. Trish levegő után kapott, és megrándult mellettem, a drágának látszó fapadlóra öntött pár cseppet az italából. Ha próbált volna, sem tudott volna feltűnőbben viselkedni. Egy másodperc elteltével Trish és Anastasia is lehorgasztotta a fejét, elkapta a tekintetét. Talán azért, hogy elhitessék a férfival, hogy nem figyelték őt, vagy talán egyszerűen csak nem bírták elviselni nézésének az erejét.

Most már értettem, hogy a szüleim és még a barátnőim is miért beszéltek róla olyan félve. Még ebből a távolságból is majdnem összecsuklott a térdem a szeme láttán.

Ám nem csupán a félelemtől kezdett hevesebben verni a szívem; éreztem valami izgatottságot is. Olyan volt, mint egy tigrist figyelni a lakóhelyét körülzáró üvegen keresztül, és csodálni az erejét. Itt azonban csak egyetlen dolog akadályozta meg, hogy támadjon, mégpedig a társasági szabályok, amelyeket még az ő fajtájának is tiszteletben kellett tartani. Nem volt megfogható vagy látható a póráz, amelyen Falcone tartotta, de attól még létezett.

Eltűnődtem, vajon mi játszódhat le a fejében. Hogyan érezte magát olyan emberekkel körülvéve, akikkel aligha van benne bármi közös? Egy volt közülük, de valójában mégsem; az árnyékok embere, mert senki sem akarta, hogy kilépjen a fényre. Elkaptam a tekintetemet, amikor rájöttem, hogy milyen sokáig bámulom őt, de a szívem utána is összevissza vert. Nem tudom, mikor éreztem magam utoljára ennyire… elevennek. Az életem mindig előre megszabott ösvényen haladt, de a mai este kalandnak érződött.

– Ó, istenem, ez olyan félelmetes! – suttogta Anastasia. – A lyukban kellett volna maradnia, ahonnan kimászott.

Nem bírtam semmit sem szólni. Mintha a nyelvem a szájpadlásomra ragadt volna.

– Még mindig néz? – kérdeztem egy idő után, mert nem vettem le a szememet a poharamban játszó buborékokról.

– Nem, elment – felelte Anastasia nem kis megkönnyebbüléssel. – El sem hiszem, hogy eljött. A hozzá hasonlóknak maguk között lenne a helyük, és nem megjátszani, hogy közénk tartoznak.

A sarok felé lestem, amelyet korábban elfoglalt, de ahogyan Anastasia is mondta, már nem volt ott. Valami okból idegesített, hogy nem tudom, hová tűnt. Az a fajta volt, akiről az ember szerette tudni, hol van, mert félt, hogy mögéje oson. És meg mertem volna esküdni, hogy még mindig éreztem a bőrömön a nézését. Megborzongtam. Általában nem voltam paranoiás.

Körülnéztem, de nem láttam őt sehol. Próbáltam elhessegetni a nevetséges érzést, hogy figyelnek. Semmi hasznom nem lenne belőle, ha paranoiásan viselkednék. Beletelne némi időbe, hogy ismét meghívjanak valahová, ha kínos helyzetbe hoznám magam. Vagy ami még rosszabb: Cosimo úgy dönthet, hogy nem vagyok alkalmas a feleségének. Anya és apa ezt sosem bocsátaná meg nekem.

– Nézzétek, ki közeledik – lehelte Trish, és egy nevetséges, szívszorító pillanatig tényleg azt hittem, hogy Growl az.

Megfordultam, hogy lássam, kiről beszél, és éreztem, hogy elönti a forróság az arcomat. Cosimo tartott felénk. Szürke, kétsoros öltönyt viselt, hátrazselézte a sötétszőke haját, vékony fémkeretes szemüveg csücsült az orrán.

– Brókernek látszik – kommentálta Trish halkan.

Cosimo kezelte Falcone pénzét, szóval ez nem állt messze a valóságtól. Az öltöny volt a második bőre. Sosem láttam őt semmi másban. Pont az ellentéte volt annak a férfinak, aki után alig pár másodperce kémkedtem.

Trish és Anastasia félreállt, összebújt, és úgy tett, mintha magunkra hagynának Cosimóval, de csak tettették, mivel tudtam, hogy figyelik az ajkunkat, memorizálják a szavainkat.

Nem gondoltam, hogy felhasználnák ellenem. Végül is a barátnőim voltak, de nem akartam kockáztatni.

Cosimo kissé túl közel állt meg előttem, megfogta a kezemet, és az ajkához emelte. Majdnem a szememet forgattam a gesztusra, bár egy apró részem élvezte az elismerő pillantásokat, amelyeket Trish és Anastasia váltott.

– Van kedved táncolni?

Selymes és kellemes volt a hangja. Ahogy az öltöny, így az is mindig ugyanolyan volt. Trish egyszer egy jól olajozott géphez hasonlította. Túlságosan is jól illett rá a kifejezés. A barátnőimre siklott a tekintete, de nem szólt semmit. Nem követtem a pillantását, féltem, hogy Anastasia dühösnek tűnne. Néha nem is tudtam, mi az ördög van vele.

Hagytam, hogy Cosimo a táncparkettre vezessen, éreztem, hogy követ a barátnőim kíváncsi tekintete, és nem csupán ők figyeltek. A szüleim is felénk fordították a fejüket. Szinte összerándultam a figyelmük súlya alatt.

Ne bukj fel, ismételgettem magamban, ahogy mozogni kezdtünk a zenére.

Szorosan összeölelkezve táncoltunk, és vártam az izgalmat, valamit, hogy kissé hevesebben kezdjen verni a szívem, de semmi sem történt. Nem mintha Cosimo úgy nézett volna ki, mint aki őrülten szerelmes belém. Nem mintha ez követelmény lett volna a házassághoz, de kellemes lenne.

Cosimo próbált beszélgetni. Az időjárásról, arról, hogy milyen csinos a ruhám, erről meg arról, amelyről azt gondolta, hogy talán érdekelhet. Messzebb nem is lehetett volna az igazságtól.

A barátnőim még mindig figyeltek bennünket. Bár nem a „figyelem” volt a megfelelő kifejezés arra, ahogyan Anastasia engem nézett. Nagyon reméltem, hogy hamarosan talál magának egy férfit. Ismerve őt, valószínűleg csak ki volt akadva, hogy ezúttal nem ő viszi a prímet, bár nem bántam volna, ha az apám több időt fordít arra, hogy férjet találjon nekem. Elkaptam a tekintetemet a barátnőm morcos arcáról, és megállapodott a sarkon, ahol Growl állt korábban. Még mindig nem tért vissza.

– A barátnőimmel észrevettünk az előbb egy férfit – szólaltam meg. Nem is tudtam, Cosimo miről zagyvált, amikor félbeszakítottam. – A barátnőim azt mondták, hogy Growlnak hívják. Úgy tűnt…

Nem jutottam messzebbre.

Cosimo szorosabban ölelt magához.

– A helyén kellett volna maradnia – csattant fel élesen, ami meglepett, de aztán bátorítóan nézett rám. – Ne aggódj! Biztonságban vagy. Tudja, hogy nem mehet hozzád hasonló nők közelébe.

Nyitottam a számat, hogy tovább kérdezősködjek, de Cosimo megrázta a fejét.

– Beszéljünk valami másról.

Akkor éppen semmi másról nem akartam beszélni, de hagytam, hogy lezsibbasszon Cosimo fecsegése. De a tekintetemmel tovább kerestem Growlt.

Cosimo visszavezetett a barátnőimhez, és összenézett Anastasiával. Nyilván ő is észrevette a barátnőm morcosságát. Ha bátrabb lettem volna, tetemre hívom és megkérdezem, mi a problémája, de nem akartam bajba keveredni az első partimon.

Cosimo kimentette magát, és egy csoport férfi felé indult, akik közül Falcone volt az egyik. Trish a kezembe nyomott egy friss pohár pezsgőt.

– Milyen volt?

– Jó – feleltem automatikusan. Nem akartam bevallani nekik, hogy egy csöppet sem érdekel a jövendőbeli vőlegényem.

– Cukin mutattatok együtt – jegyezte meg Anastasia édesen.

Elöntött a meglepetés, és éreztem, hogy azonnal megnyugszom. Anastasia nyilvánvalóan rájött, hogy nincs oka féltékenynek lenni Cosimóra és rám. Ideje volt végre élvezni a partit.