A cselekmény elképzelt történeten alapul. A szereplők nem létező személyek, esetleges egyezésük a valósággal a véletlen műve.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is.

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

© Simon Barbara, 2021

A szöveget gondozta: Nádasi Krisz, Becz Dorottya,

Csepeli Veronika

(www.krisznadasiwrites.hu)

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám,

Bakos Fanni

ISBN 978-615-01-4505-1

Németh & Németh Kiadó, 2021

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.nsimonbarbara.hu

––––––––

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

1. fejezet | Zsófi

Dániel

2. fejezet | Dániel

Zsófi

3. fejezet | Zsófi

4. fejezet | Zsófi

5. fejezet | Dániel

Zsófi

6. fejezet | Dániel

7. fejezet | Zsófi

8. fejezet | Dániel

Zsófi

9. fejezet | Dániel

10. fejezet | Zsófi

11. fejezet | Dániel

Zsófi

12. fejezet | Dániel

13. fejezet | Zsófi

Dániel

14. fejezet | Zsófi

Dániel

15. fejezet | Dániel

Zsófi

16. fejezet | Zsófi

Dániel

Zsófi

17. fejezet | Zsófi

18. fejezet | Zsófi

Dániel

19. fejezet | Dániel

Zsófi

20. fejezet | Dániel

21. fejezet | Zsófi

Dániel

22. fejezet | Zsófi

23. fejezet | Zsófi

24. fejezet | Zsófi

25. fejezet | Zsófi

26. fejezet | Zsófi

Dániel

27. fejezet | Dániel

28. fejezet | Dániel

29. fejezet | Zsófi

30. fejezet | Dániel

Zsófi

Köszönetnyilvánítás

Kedves olvasóm!

1. fejezet

Zsófi

– BOCSÁNAT, HOGY ILYEN váratlanul jelentem meg, de halaszthatatlan megbeszélnivalóm van önnel, Zsófia – közölte Fehér úr eltökélten.

Tanácstalanul felálltam, kezemben az egyik új modellel; Biankával épp a sorvégekre kipakolt árunak kerestük a helyet a beépítési terv szerint. A kolléganőm guggolva maradt, rövid, vörös haja sátorként hullott az arca elé, ahogy lehajtotta a fejét.

Cipőboltunk jól szituált, hatvanas igazgatója szemében izgatottság csillogott, azt üzenve, olyan kéréssel áll majd elő, ami felforgatja mátyásföldi üzletének életét. Mondjuk mint legutóbb, amikor közölte, hogy a tervezett modernizációt fél évvel előrébb hozza, így azonnal ki kell ürítenünk az egész üzletet, hogy elkezdhessék a munkálatokat.

Az ősz hajú, feje tetején kopaszodó, komoly férfi a hátsó traktus felé biccentett.

– Zsófia, beszélhetnénk az irodában? – ismételte a kérését lágyabban.

– Persze, azonnal.

Mielőtt elindulhattam volna, Gergő, a területi vezetőnk jelent meg az igazgató úr mögött. A kezemben lévő cipőre mutatott.

– Fehér blokk. Minden zárt, fűzős, nem elegáns cipőt a fehér blokkba húzzatok – tájékoztatott fellengzősen.

– Nem volt benne az átrendezésben – vágtam rá.

– Vegyétek úgy, hogy most már benne van.

Gergő sarkon fordult, akárcsak Fehér úr. Bianka vágott a hátuk mögött egy grimaszt.

– Remek. – Egy könnyed dobással a lány kezébe ejtettem a cipőt. – Akkor a fehér blokkba, Bia.

A két férfi már hallótávolságon kívül került.

– Ne légy ideges – súgtam a lánynak. – Ezek csak cipők.

Fehér úr nyomában én is elindultam az iroda felé, amelyhez a raktáron át vezetett az út. Bár próbáltam a lehető legjobb formában tartani az üzletet és a hozzátartozó helyiségeket, a raktárban rendetlenség fogadott – még nekem is szúrta a szemem. Persze eszem ágában sem volt felhívni rá az igazgató figyelmét, így gyorsan becsuktam magunk mögött az ajtót. Az iroda tiszta volt, nem engedtem, hogy eluralkodjon rajta a káosz. Fehér úr megállt a rendezett akták előtt, és elismerően végignézett rajtuk. Levette az egyiket a polcról, és fellapozta. Azon a kivételes alkalmakkal, mikor személyesen látogatott szeretett üzletébe – vagyis hozzánk –, átnézte a dokumentációt. Az egyes számú

üzletet és annak fejlődését a szívén viselte, hiszen ezt nyitotta meg legelőször, éveken keresztül dolgozott itt.

– Mondtam már, mennyire lenyűgöz a módszeresség, amit az iratok között látok? – törte meg a hosszúra nyúlt csendet. – Maga a legalkalmasabb jelölt ennek az üzletnek a vezetésére.

Zavartan köszöntem meg a bókot.

– Ezt igazán jólesik hallani – folytattam –, de már korábban is említettem, hogy nem tudom elvállalni ezt a feladatot.

– Tudom, nem emiatt vagyok itt – közölte. Elgondolkodva nézett rám. – Jelenleg két olyan ember van az életemben, aki nem akarja elvállalni a magasabb pozíciót, amit felajánlok neki. Elhiszi ezt? Azelőtt soha nem láttam ilyet. Más kapva kapna az alkalmon, maguk meg...

Csalódottan felsóhajtott, mielőtt folytatta volna.

– Azért jöttem, mert fontos feladatom van az ön számára. Küldök ide valakit, aki szeretne megismerkedni a Fashionshoes világával. Azt kérem, Zsófia, hogy vegye a szárnyai alá a fiatalembert, megmutathatná neki az üzletet és megtaníthatná őt mindenre, amit tud.

– Tanítani? Rendben... végül is szeretek tanítani – egyeztem bele. Kedveltem az új dolgozókat, megmutatni nekik a működést, átadni a tudásomat; csak hát nem akkor, amikor levegőt sem tudunk venni, annyi a tennivaló.

– Bánjon vele pontosan úgy, ahogy az alkalmazottaival szokott. – Ez megütötte a fülemet, és látszódhatott rajtam a megrökönyödés, mert Fehér úr biccentett, és így folytatta: – Bevallom, családtagot küldök ide, aki egyelőre jóval magabiztosabb, mint a tudása alapján lennie kéne. Három hónapot tölt majd az üzletben, és szeretném, ha megismertetné vele a rendszer működését, megmutatná neki az értékesítési módszereket, precizitásra, kitartásra és mindenekfelett alázatra ösztönözné.

– Ez biztosan menni fog. Tudnom kell még valamit? Dolgozott már ilyen helyen?

– Nem, soha, még hasonló munkakörben sem.

– Előképzettsége van?

– Nincs.

– Így már nem tűnik olyan könnyűnek a feladat.

– Szorgalmas és kitartó fiatalember, de imádnia kell azt, amit csinál. Szerettesse meg vele a kereskedelmet.

– Van esetleg különleges kívánsága? Valami, amit fontosnak tart, hogy megtanítsak neki?

Fehér úr határozott mozdulattal közelebb lépett hozzám. A tekintetéből kiolvasható volt a lemondás, a ráncok mögött meghúzódó szomorúság.

– Tanítsa meg neki, milyen embernek lenni. Tanítsa meg, milyen mások előtt fejet hajtani.

A szívem hevesebben dobogott a mellkasomban, a tenyerem izzadt; a nadrágomba töröltem. A Fehér úr tekintetéből sugárzó elszántság majdnem kimondatta velem, hogy én erre nem vagyok alkalmas, de végül csendben maradtam.

– Megpróbálhatom – ígértem, bár már korántsem voltam olyan biztos a dolgomban, mint az elején. – Mikor kezd?

– Jövő hétfőn. – Az igazgató hátrébb lépett, tekintete újból végigfutott a mappákon. – Írja meg a beosztását, és ne kímélje a hétvégéit. – Mielőtt Fehér úr ismét felém fordult volna, halk sóhaj hagyta el a száját, teste elernyedt, válla kissé megereszkedett. – A legkiválóbb munkatársak dolgoznak itt, sokat érnek a cégnek, ezért nem engedhetem, hogy felmondjanak. Bár úgy tűnik, nem figyelek az alkalmazottaimra, igenis szemmel tartom önöket. Mindenki tanítsa meg neki, miért dolgozik ebben az üzletben. Tanítsa meg mindenre, amit egy jó kereskedőnek tudnia kell. Ez a kérésem, Zsófia.

Dániel

A HÁLÓSZOBÁM CSENDES magányában próbáltam nyélbe ütni egy üzletet, hogy végre sínre tegyem az életem, amikor meghallottam apám hangját a nappali felől.

– Dániel. – Apám idegesnek tűnt, úgyhogy gyorsan magamra húztam egy pólót. A szobámból kilépve, a galériáról már láttam apa rosszallóan ingó fejét.

Az előző esti kalandom a vendégszobában aludt, neki sem jutott eszébe összepakolni a heves éjszaka után. A nappali és a konyha csatatérre emlékeztetett, a rendmániás apám biztosan emiatt is neheztelt rám. Lerobogtam a lépcsőn, hogy még azelőtt véget vessek a találkozónak, hogy az elkezdődne.

– Szólhattál volna, hogy jössz. – Felkapkodtam néhány ruhadarabot a kanapéról, hogy helyet szorítsak neki, ha esetleg tovább maradna a kelleténél.

– Azért van kulcsom a házhoz, hogy ne kelljen figyelmeztetnem téged. Harminchárom vagy. Én két éve nem láttam azt a férfit, akivé neveltünk anyáddal.

Ilyen korán nekem ehhez alkohol kellett, így lemondóan sóhajtva az italos szekrényhez léptem. Éreztem, hogy tekintetével követi minden mozdulatomat, és a gyomrom megtelt az apámmal való találkozásokra jellemző idegességgel.

– Örökké a padlón akarsz kuporogni, siratva a múltat, vagy összeszeded végre magad, és élsz egy kicsit, mielőtt belefulladnál a sok piába?

Kinyitottam a szekrény ajtaját.

– Kérsz egy whiskyt? – Apám az ajtóra tette a kezét, ezzel megakadályozta, hogy sarkig kinyissam. Épp úgy éreztem magam, mint kölyökkoromban, amikor a figyelmeztetése ellenére megpróbáltam felmászni az utcánk legmagasabb fájára, de a második ágnál leestem, és eltörtem a lábam. Akkor láttam utoljára ezt az aggódó, egyben szigorú tekintetet.

– Korán van egy kicsit az ivászathoz, nem? – kérdezte.

– Tudod, ki korán kel, korán iszik. Felnőtt férfi vagyok. – Mielőtt elmérgesedett volna a helyzet, visszafogtam magam. Apám tudomásul vette, és elengedte a bárszekrényt. Magamhoz vettem a palackot. – Ha váratlanul nyitsz rám, kellemetlen helyzetekben lehet részed. Mindkettőnk érdekében azt javaslom, inkább hívj fel.

– Tízszer hívtalak. Meguntam, hogy téged nem lehet elérni.

Apám mellém lépett, miközben a borostyán színű italt a poharamba töltöttem.

– Biztosan halaszthatatlan dolgom volt – mondtam.

– Te fogod átvenni a cég vezetését, és fogalmad sincs arról, mi az a dandy.

Az italt a nyelvemmel ízlelgetve, hümmögtem.

– Valami italfajta?

Apám láthatóan nem volt vevő a poénomra, így inkább hellyel kínáltam a kanapén. Leültem a fotelba vele szemben, és az ujjammal megkocogtattam a poharat.

– Nem vagyok rá alkalmas, tönkretenném a céged. Egyszerűen nem érdekelnek a cipők, apa.

– A pénz viszont érdekel, nem? Évi harmincmilliárd forint bevételt hoz.

– Miért én? – csattantam fel őszinte értetlenséggel.

– A szorgalmad, a kitartásod és határozottságod miatt akarom, hogy te vidd tovább a céget. Mert tudom, hogy képes vagy rá. Te vagy az egyetlen ember, akinek a kezében a cégem virágzását látom, és nem a hanyatlását.

Ez elszomorító volt. Főleg hogy a nővérem, Rebeka már évek óta neki dolgozott. Ittam egy kortyot. Ő folytatta.

– Tudod, másnak milyen keményen kell dolgoznia azért, amit én tálcán nyújtok neked? Visszás, hogy azért könyörgök, fogadj el egy olyan pozíciót, amiért mások évekig vért izzadva dolgoznak.

A maradék italomat egyszerre húztam le. Igaza volt. Bárki másnak ajánlaná ezt fel, azonnal rábólintana.

Csakhogy én nem bárki más vagyok.

– Anyád aggódik, hogy még mindig nem állapodtál meg.

A másik kedvenc témám.

Felpattantam, és a városra néző ablakhoz léptem. Alkaromat az üvegnek támasztottam és a budapesti panorámát bámultam.

– Ti neveltetek az igényességre – jegyeztem meg inkább magamnak, mintsem neki. – Válogatós lettem.

– Ha túl sokat válogatsz, azt veszed majd észre, hogy őszülő hajjal egyedül ülsz a verandán, és senkinek nem foghatod meg a kezét életed alkonyán.

– Arra még nem gondoltatok, hogy talán én így érzem jól magam?

– Ha jól éreznéd magad, nem fojtanád italba a bánatod. Kezdem azt hinni, alkoholista vagy. Az embert csak egy dolog tartsa függőségben. A boldogsága.

Apa bölcs megjegyzése hosszú pillanatig ott lógott a levegőben, mielőtt nagyot sóhajtottam és újabb kifogással rukkoltam elő.

– Ha látnád a korombeli nők Facebook-profilját, te is inkább a magányt választanád.

– Rossz helyen keresgélsz.

– Én nem állok bele olyan kapcsolatba, amiben még reményt se látok. Az én köreimben a nők karrieristák, a legtöbb ügyvédnő meg jogász többet dolgozik, mint egy férfi. Én egy családanyára vágyom, akire rábízhatom a gyerekeimet, és nem kell attól félnem, hogy egész életükben csak a laptop hátulját látják az anyjuk feje helyén. Aki meg nem ilyen, az a másik véglet, erkölcstelenül mutogatja magát fűnek-fának, és egy kis pénzért cserébe bármire hajlandó. Eddig ezzel a két kategóriával találkoztam. Nem hiszem, hogy bármelyiket szívesen fogadnátok mint az unokátok édesanyját. Ha találok egy számomra megfelelő nőt, bemutatom nektek.

– Akkor itt az ideje, hogy más körökben mozogj. Erről jut eszembe – eszmélt fel apám, majd felpattant a kanapéról. – Szeretném, ha megismernéd a vállalatot, mielőtt átveszed. Az egyik üzletemben fogsz dolgozni.

– Te is ittál egy pohárral, mielőtt idejöttél? Mert kezdesz félrebeszélni – állapítottam meg elhűlve, de apám komoly arcát látva elnevettem magam. – Azt akarod, hogy eladó legyek?

– Azt akarom, hogy tanulj.

Kényszeredetten ismét felnevettem.

– A te alkalmazottaidtól? Mégis mit tanulhatnék tőlük?

– A legjobbak lesznek melletted, mindent megmutatnak, amire szükséged lehet.

Csípőre tettem a kezem. Nem hittem el, hogy apám arra kényszerít, hogy egy olyan helyen dolgozzam, ahová bárki beléphet. Én csak az elittel üzleteltem, és eszem ágában sem volt ennél

lejjebb adni.

– Nem hinném, hogy erre van szükségem –válaszoltam. – Bemegyek majd alkalomadtán a központba, ott a munkatársaid mindent elmagyaráznak. Ha már ragaszkodsz az ostoba ötletedhez, akkor ebbe beleegyezem, de biztos, hogy nem szolgálok ki embereket. Főleg nem prolikat.

– Azokból az emberekből élünk – vágta rá apám. – Ugyanolyan fontosak, mint azok, akikkel eddig dolgoztál.

El is felejtettem, milyen agresszíven védi állandóan a vásárlóit, mindegy, milyen társadalmi rétegből származnak.

– Bízz meg valami mással. Kérlek!

– Nem hagysz más választást, fiam. Ha nem leszel az üzletben hétfőn reggel kilenckor, leállítom a jutalékodat, és visszaveszem a lakást meg az autót.

A jutalék a vállalat nyeresége utáni részesedésem. Ezért én semmit nem tettem, apám keresi a pénzt kemény munkával, mégis az én bankszámlámat duzzasztja. Apa ugyanis minden gyermekének járadékot fizet a bevételek után. Amíg ügyvéd voltam és jól kerestem, nem volt rá szükségem, hogy apám dotáljon, de miután az adóhatóság mindenemet elvitte, ez lett az egyetlen bevételi forrásom.

– Kitennéd a saját fiadat az utcára?

– Nem. Az élet döntések sorozata, és te dönthetsz úgy, hogy az utcára kerülsz, vagy dönthetsz úgy, hogy átveszed a cégem.

– Ez zsarolás, a törvény bünteti, csak szólok.

Apám bizalmaskodva közelebb hajolt.

– Ismerek egy remek ügyvédet, aki mellettem fog állni, ha beperelnél.

Anyámra utalt.

Apa kihúzta magát.

– Olykor kemény döntéseket kell majd hoznod, és te egy erőskezű vezető lehetsz, aki meg tudja hozni ezeket. Bízom benned.

– És meddig kell csinálnom ezt a hülyeséget?

– Három hónapig. Zsófia mindenről beszámol majd, és ha nem vagyok megelégedve a hozzáállásoddal vagy a teljesítményeddel, kizárlak az örökségből és visszaveszek mindent, amit eddig adtam. – Az ajtó felé indult. – A hétvégén szedd össze magad. Hétfő reggel kilenc. Szégyent hoznál rám, ha már az első nap elkésnél.

2. fejezet

Dániel

– HOGY IS HÍVNAK? – kérdeztem a szőkeséget, aki a lábát lógatva ült a konyhapultomon.

Miután apám elment, és az ital sem nyugtatott meg, felkeltettem az éjjel felhozott lányt, hogy kiélhessem testén a tehetetlenség okozta dühömet. Ő csendesen tűrte. Gondolom, ő is

abban reménykedett, hogy hosszabb ideig mellettem maradhat, és finanszírozom az életét. Abban a tévhitben élt, hogy ha alázatos lesz, akkor nyert ügye van velem. Hihetetlen, hogy az ember még a szabadságát is feladná a luxus érdekében.

– Viki vagyok – vágta rá. Felnézett rám a méregdrága telefonjából.

Még csak meg sem sértődött, hogy elfelejtettem a nevét, talán az sem bosszantotta volna, ha másképp szólítom. Hibátlan alakja volt, szívesen villogtam volna vele a haverjaim előtt, de a szüleimnek soha nem mutattam volna be.

– Van kedved cipőt venni?

Viki kíváncsian felvonta a szemöldökét.

– Naná, hová megyünk?

Szégyen, nem szégyen, tizenöt éves korom óta nem jártam a Fashionshoes egyik üzletében sem. Egy hirtelen ötlettől vezérelve fel akartam mérni a terepet, de legfőképp az ott dolgozó nők testi adottságait. Reméltem, lesznek ott könnyen kapható szépségek.

– Csak öltözz fel, és majd meglátod.

Amikor leállítottam a Mercedes coupémat a bevásárlóközpont parkolójában, Viki elhúzta a száját. Hisz nem a város egyik plázájába vittem, de még csak nem is egy flancos, drága butikba. Apám mindig is köznapi emberek számára megfizethető cipőket árult, így nyilvánvaló volt, hogy az egyik legnagyobb élelmiszerlánc mellett nyitja meg első üzletét.

– Apám a Fashionshoes igazgatója. Mit gondoltál, hová viszlek?

– Legalább a Váci utcába.

Szombat lévén tele volt az üzlet. Azonnal kiszúrtam az eladókat, akik sötétkék, Fashionshoes feliratú pólót viseltek. A polcokon ott sorakoztak a cipők, az olcsó daraboktól kezdve egészen drágákig, hogy a választék a legszélesebb vásárlói kör igényeit kielégítse.

Szabadjára engedtem Vikit, aki morcosan vonult el a női cipők felé, míg én körbenéztem a férfiosztályon. Nem is tudtam, miért jöttem ide, talán hogy felmérjem a helyet, esetleg találjak valami kifogást, aminek hatására apám letesz az ötletéről. Végül is ügyvéd vagyok... vagy legalábbis voltam. A szakma belém nevelte a leleményességet, az eszem még sosem hagyott cserben. Talán azért blokkoltam le ebben a helyzetben, mert apám volt az ellenfél a játszmában, és nem akartam őt bántani.

A tény, hogy egy boltban kell dolgoznom három hónapig,

annyira letaglózott, hogy csak céltalanul bolyongtam a sorok között. Két eladólánnyal is találkoztam, egyikük igen szemrevaló példány volt. Korombéli, tűzvörös hajú nő; azonnal tudtam róla, hogy könnyen kapható a kalandokra. Aztán amikor befordultam az utolsó sorba, tekintetem a világ legszebb fenekére esett. A hozzá tartozó nő egy magas létra tetején egyensúlyozott, hogy a beépített polcok fölötti szekrénybe tegyen néhány dobozt. Végigmértem vékony lábszárát, izmos combját, kerek fenekét, amit a zseb nélküli pamutnadrág csak még kívánatosabbá tett. Az ismerős vágyakozás feléledt bennem, ahogy ittam magamba a kerek popsi látványát. Néztem az izmok rezdülését, ahogy a nő nyújtózkodik, ahogy lép. Megnyaltam kiszáradt szám szélét, és beleharaptam az ajkamba. Néhány másodperc alatt ezerféle pozícióban elképzeltem, ahogy ez a hátsó hozzám dörgölőzik.

– Bianka, tudnál nekem segíteni? – A nő lába megmozdult, ahogy elfordult, gondolom, a kolléganőt kereste.

Már azelőtt láttam, hogy a kezében tartott négy cipősdoboz a földön fog landolni, mielőtt azok elindultak volna. A dobozoktól védve magam, automatikusan behúztam a fejem. A nő megijedt, első, meggondolatlan reakciójával a dobozok után nyúlt.

A létra megingott.

Ijedt sikítás tört fel belőle, ahogy zuhanni kezdett.

Egyenesen felém.

Láttam a rémült tekintetét, még mielőtt végérvényesen a karjaimban landolt volna. Az esés lendületétől elveszítettem az egyensúlyomat, a nő engem is magával sodort.

Az egyik polcnak estünk.

A polcról további dobozokat vertünk le, hatalmas hangzavart keltve ezzel az üzletben. A hátamat megtámasztva végül is talpon maradtam, és szorosan megfogtam a nő mindkét karját, hogy őt is biztonságosan megtartsam.

Míg ő magához tért a sokkból, tekintetemet egyenes vonalú, telt száján tartottam. Képtelen voltam máshová nézni. Ugyanaz a szó villant fel újra és újra a fejemben.

Szexi.

– Te aztán hamar levettél a lábamról – dünnyögtem álmélkodva.

Még mindig a karomban tartottam, a szíve a mellkasomnál lüktetett a hirtelen támadt izgalom hevében. És én nem is igazán akartam elengedni.

– Annyira sajnálom – mondta, és egy erős mozdulattal eltolta magát tőlem. Ez arculcsapásként ért, nem ehhez voltam hozzászokva. Aztán ijedt tekintettel végignézett rajtam.

– Istenem, nem esett baja? – Aggódva fogta meg a karomat, hogy a kérdését bizonyítékokkal alátámasztva tájékozódhasson a hogylétem felől. A fogása gyengéd volt, mégis határozott.

– Az attól függ – mormogtam. A nő értetlenül összehúzta a szemét, míg én a sajgó fejemet dörzsöltem, melyen legalább két doboz okozott komolytalan sérülést. – Szándékos volt?

– Nem, dehogyis, én csak...

Megmosolyogtatott a nő riadt tekintete, ahogy olvasni próbált a gondolataimban.

– Kár. – Épp itt volt az ideje, hogy elővegyem a csábító mosolyomat, amitől a nők bugyija leolvad. Lám, a kis angyalom sem volt érzéketlen a csáberőmre, az arcán erőteljes pír jelent meg, majd szégyenlősen elfordította rólam a tekintetét.

– Hívjak orvost?

– Csak akkor, ha a receptre felírja a maga telefonszámát.

Amint kicsúszott a számon a mondat, meg is bántam. A nő még csak el sem mosolyodott.

– Zsófi, minden rendben?

– Semmi baj, nézd meg, kérlek, a többi vásárlót.

Szóval Zsófi.

Amint magához tért, összeszedte a dobozokat a földről, a cipőket visszatette a helyére. Úriember lévén segítettem, hátha jó pontot szerzek nála.

– Annyira sajnálom – motyogta. – Ha bármiben tudok segíteni...

– Szólni fogok – ígértem.

A nő még néhány pillanatig zavartan ácsorgott mellettem, majd felvette az egymásra rakott dobozokat, és elvonult velük a raktárba.

Viki landolt mellettem.

– Nem találtam semmit. – Belém karolt, és ezzel visszatértem a valóságba. – Elviszel a Vácira is? – csicseregte jókedvűen.

– Inkább kiteszlek a sarkon, úgyis dolgoznod kell, nem?

– Annyira tahó vagy.

Lefeszítettem magamról a kezét.

– Mondd, Viki, szerinted mi az élet értelme?

A lány hátrahőkölt. Úgy nézett rám, mintha legalább két fejem volna.

– Hát, nem t’om. Hogy minél több pénzünk legyen, és soha ne kelljen olcsó cuccokat venni?

Zsófi

ISTENEM, HOGY TÖRTÉNHETETT velem ennyire kínos dolog? Még szerencse, hogy a vásárló nem balhézott, különben biztos eljutott volna a hír a központba. Balesetek ugyan történnek, de annyira megdöbbentem, fogalmam sem volt, hogyan kezeljem a helyzetet.

Bia nyitott be az irodába.

– A pasas még itt van, és én mondom neked, megér egy ajtócsapkodást. Gyere, engeszteld ki valahogy.

– Bia!

– Ha te nem, akkor majd én. Csak gondoltam, megkérdezlek előtte, mert mégiscsak te találtál rá erre a kincsre.

– Menj vissza dolgozni, Bia, és ne mássz rá minden idetévedt szépfiúra.

– Gyere ki, és nézd meg te magad. Ő nem csak egy egyszerű szépfiú.

Sóhajtottam, és felálltam a székemből. Remegő gyomorral indultam el az üzlethelyiség felé.

A férfiosztályon nézelődve meg is találtam. Bianka nem túlzott, ilyen férfi nem mindennap téved be hozzánk. Egyszerű farmert viselt, fehér inggel és világosbarna zakóval. A beállított hajával, néhány napos borostájával szívdöglesztően nézett ki.

Ekkor megfordult, és egyenesen rám mosolygott.

– Mivel tudom kárpótolni önt? – kérdeztem.

– El sem tudja képzelni, mennyire örülök, hogy feltette ezt a kérdést.

Az arcom egyre melegebb lett, ahogy felidéztem védelmező

érintését a testemen. Megköszörültem a torkomat, és beletúrtam hajamba.

– Válasszon egy cipőt és elengedem az ár felét – ígértem, megszegve ezzel a szabályzatot. Ha ezt bármelyik felettesem megtudná, kapnék érte a fejemre, az biztos.

A férfi elvigyorodott.

– Nincs szükségem cipőre. Az, amire én gondoltam, sokkal izgalmasabb egy cipőnél. Visszanézek később, amikor kitaláltam, mivel kárpótolhatna.

Beleharapott a szája szélébe, amitől megrándult az alhasam, pedig nem jöttek be az olyan pasik, akik már az első beszélgetés alkalmával a tudtomra adták, hogy le akarnak velem feküdni.

A férfi kihátrált az aurámból, és amikor elfordult tőlem, megkönnyebbülten sóhajtottam fel.

Bianka úgy tekeredett mellém, akár egy kígyó.

– Ugye mondtam, hogy dögös? És milyen jó segge van.

Igaza volt. A farmer ráfeszült a férfi kerek fenekére, kiemelve az izmait. Egészen addig távozó alakján tartottam a szemem, amíg a fotocellás ajtó be nem záródott mögötte.

– Elbűvölted, Zsó – közölte a lány, majd oldalba lökött, és ezzel visszarántott a valóságba.

– Mi? Hagyjál a hülyeségeiddel. Egyébként is, lerí róla, hogy gazdag és szép, modell alkatú nőkkel van dolga. Minek jönne vissza?

– Akarsz fogadni? Tudom, hogy szeretsz fogadni. Legyen két teljes szabad hétvégém a jövő hónapban, ha visszajön. Három, ha még a jövő héten visszajön. Na?

3. fejezet

Zsófi

BOTOND IZGATOTTAN CSIMPASZKODOTT fel a konyhapultra, miközben megkentem a szendvicsét. Ragyogott a szeme az izgatottságtól.

– Mikor jön apu? – kérdezte lelkesen.

– Kicsit később, még csak hét óra van. Megreggelizünk, és utána kimegyünk az udvarra, rendben?

– Megmutatom neki, mit kaptam a mamitól!

Ahogy ígértem, reggeli után kiültünk a teraszra, a fiam kipakolta a játékait. Botond minden elhaladó jármű hangjára felkapta a fejét, és ötpercenként tette fel a kérdést, mikor érkezik az édesapja.

– Délre ígérte, nyuszim. Majd szólok, ha már dél lesz, rendben?

– Spagettit csináltál, ugye? Mert azt én is imádom, és apa is.

– Igen, nyuszim, az lesz ebédre.

Az előző napi incidens a jóképű vásárlóval időről időre beférkőzött a gondolataimba, és minden egyes momentumba

belepirultam. Magamban mosolyogtam közben, néhány pillanatra megszabadulva a kínzó bűntudattól. Hogy eltereljem mindkettőnk figyelmét, kézen fogtam a kisfiamat, és bemásztunk a hatalmas trambulinba, ami Botond kedvenc helye volt. Amikor már nem bírtam tovább az ugrálást, leheveredtem a szélére, és a magasra nyúló sövényt néztem, míg Botond folytatta a játékot.

Régi álmom volt, hogy hatalmas sövénnyel kerítsük el magunkat a külvilágtól. Négy évvel korábban, Botond születésekor ültettük el az első csemetéket. Hangosan sóhajtottam, ahogy eszembe jutottak a Márkkal eltöltött szép évek. Néha rám tört a hiánya, általában akkor, amikor minden összeomlott körülöttem, és nem volt váll, amin kisírjam magam. De már elégszer vészeltem át egyedül a nehéz időket, hogy ne legyen szükségem másokra. Van benne valami, hogy az ember bármire képes, főleg ha van kiért tenni.

– Gyere ide, Boti.

Fiam kicsit ugrált még körülöttem, majd lehuppant mellém és szorosan hozzám bújt.

– Mikor jön már apu? – nyöszörögte türelmetlenül.

– Szerintem hamarosan itt lesz – ígértem meggondolatlanul, miközben az órára néztem. Majdnem dél volt.

Délután egykor már mindketten éhesek voltunk, Botond pedig egyre nyűgösebbé vált. Felhívtam a volt férjemet, de kikapcsolta a telefonját.

Lehajoltam Botondhoz, megsimogattam szomorú arcát.

– Figyelj, nyuszim, talán közbejött neki valami, de eljön, hidd el. – Ismét egy felelőtlen ígéret, amelyet nem tudtam betartani. – Akarsz addig ebédelni?

– Apuval akarok enni.

– Akkor rajzoljunk neki valamit, amíg meg nem érkezik.

Hozd a ceruzáidat, én keresek papírt.

Míg Botond elandalgott a szobájába, írtam egy SMS-t Márknak, melyben emlékeztettem, hogy délre ígérte a találkozót. Rettentően dühített, hogy ismét felültetett minket.

Három rajzot is készítettünk.

– Két óra van, nyuszim, én nagyon éhes vagyok, együnk.

– Már úgyis annyira éhes a pocakom, spagettit kíván, anya.

– Igen? Hát akkor tegyünk bele egy kis spagettit.

Feltekertem a villámra a tésztát, bár a gyomromban feszülő idegesség és a torkomban lévő gombóc miatt egyáltalán nem voltam éhes. Épp csak csipegettem, ellentétben a fiammal, aki két hatalmas tányérral is evett.

Fél háromkor újra megpróbáltam felhívni a volt férjemet, de már sejtettem, hogy megint nem jön el. A gondolat, hogy újra darabokra töri Botond szívét, felemésztett belülről. Órákkal később a fiam csalódottan szólalt meg.

– Mindjárt besötétedik, anya.

– Tudom. Szedjük össze a játékokat, Boti!

Éreztem, hogy dühös, mérges, hogy toporzékolna, ő mégis inkább csendben rendet rakott. Még soha nem kívántam ennyire, hogy ellenkezzen, hogy lássam benne az életet, a harci kedvet. Bármi jobb lett volna a közönynél. Vigasztalóan magamhoz öleltem, ő pedig belekapaszkodott a ruhámba.

– Megígéred?

– Mit, nyuszim?

– Hogy legközelebb eljön.

– Nem ígérem meg, de azt igen, hogy beszélek vele.

– De ígérd meg, hogy legközelebb nem felejti el!

Botond kitépte magát a karjaim közül, és dühösen toporzékolni kezdett. Földhöz vágta a Márktól kapott egyik hatalmas autóját. Belerúgott, majd lehajolt érte, és újra a földhöz vágta, egészen addig, míg darabokra nem esett.

Megvártam, amíg teljesen széttöri.

Nem szóltam rá. Azt hiszem, ideje volt, hogy végre kirobbanjon belőle a düh.

– Most menjünk fürdeni, rendben? – kértem lágyan, amikor lenyugodott.

Aztán amikor az esti mese után elaludt, résnyire nyitva hagytam az ajtaját, és kivonultam a nappaliba.

A kanapén ülve végiggondoltam a lehetőségeimet. A válásunk óta Márk évente három alkalommal látogatta meg Botondot. Általában valami menő, drága játékot hozott neki, és folyton megígérte, hogy legközelebb majd többet játszanak. Ki kellett találnom valamit, hogy jobb legyen a kapcsolatuk, de túl kevés ráhatásom volt a folyamatra.

Megcsörrent a mobilom. A volt férjem este tizenegykor végre magához tért, és életjelet adott magáról.

– Ma a fiaddal lett volna találkozód, emlékszel?

– Tudom, közbejött valami, és elhúzódott – vágta rá Márk a jól ismert kifogást.

Majd szétrobbantam a méregtől.

– A fiad több mint tizenkét órán keresztül várt téged az udvaron – sziszegtem ingerülten. – Le nem vette a szemét arról a nyomorult kapuról. El tudod te ezt képzelni? Vártál te valaha tizenkét órát bármire?

– Egy fontos ügyfél keresett meg, nem küldhettem...

– Nem küldhetted el, még a fiad miatt sem, igaz? A munka megint fontosabb volt, mint ő.

– Azért dolgozom, hogy még most is mindent megadjak nektek. Ez akkora bűn? – emelte fel ő is a hangját.

– Úgy érted, hogy nyaralgatni vihesd az új nődet, nem? Mert nekünk te nem sok mindent adsz.

– Tudod, neked is megvolt a lehetőséged a kényelmes luxuséletre, de te inkább elhagytál. Ne legyen savanyú a szőlő.

– Minket nem a pénzed érdekel, Márk. Botond játszani akart veled. Egész nap azt hallgattam, hogyan legóznátok, milyen várat építenétek, és biciklizni is el akart menni veled. De neked mindig akad valami halaszthatatlan – fújtattam dühösen. – Tudod, én már rég nem mondom neki, ha szólsz, hogy jössz, mert tudom, hogy felesleges rád várni. Ezt viszont most te ígérted meg neki. Nem nekem, hanem a fiadnak. Én már felnőttem a hazugságaidhoz, de ő még csak gyerek, és nem fogom hagyni, hogy darabokra törd a szívét.

– Miért támadsz le így, Zsófi? Legközelebb majd elmegyek, nem dőlt össze a világ.

– A tiéd lehet, hogy nem, de az övé igen. Ráadásul este tizenegykor jut eszedbe szólni, hogy mégsem jössz?

– A fiamról van szó, nem felejtettem el. Tudod, én nem csak itthon ücsörgök és várom, hogy a sült galamb a számba repüljön. Tudod, milyen fontos a munkám.

Egy hajszál választott el attól, hogy a falhoz vágjam a készüléket és felordítsak fájdalmamban, úgyhogy megszakítottam a hívást.

Két perccel később ismét megcsörrent a telefon.

Összeszedtem minden erőmet és fogadtam a hívást.

– Szerdán ráérek – közölte Márk higgadtan. Jólesett volna, ha egy bocsánatkérés kicsúszik a száján, de nem számítottam rá komolyan.

– Óvodában lesz.

– Elmegyek érte.

– Tudod egyáltalán, hová jár? – kérdeztem csak úgy mellékesen.

A vonal túlsó végére ereszkedő csend alátámasztotta azt, amit már rég tudtam.

– Majd a titkárnőm...

– Cseszd meg a titkárnődet! – vágtam a szavába. – Te állandóan akkor bukkansz fel az életünkben, amikor épp helyrerázódunk. Jössz egy idióta hívással, egy semmitmondó ígérettel, és tönkrevágsz mindent.

– Most ott leszek, Zsófi – könyörgött.

Egyedül Botond járt a fejemben. Mindegy, Márk hányszor csapta be, ő szerette.

Istenem, bár megmenthetném ettől az egésztől!

– Elutazom egy hónapra, látni akarom előtte Botit – folytatta.

– Utolsó utáni esély, megértetted? Botondnak nem szólok egy szót se. Ha nem leszel itt a kapuban pontban háromkor, jobb, ha elfelejtesz minket. Úgy mindenkinek könnyebb lesz. Világos?

– Ott leszek, ígérem.

– Az ígéretekkel már tele a padlás. Jó lenne, ha be is tartanád őket.

A beszélgetés végére mindketten lenyugodtunk. Nem hittem benne, hogy eljön, egy kezemen meg tudtam számolni, az

elmúlt egy évben hányszor látta a fiát. Ezzel szemben nem volt annyi testrészem, amennyi alkalmas lett volna annak megszámlálására, mennyi ígéretet tett.

– Te jól vagy, Zsófi? – Váratlanul ért a hangjából áradó komoly érdeklődés.

– Ha nem hallok felőled, remekül.

– A Fashionshoesnál dolgozol még?

– Semmi közöd hozzá – vágtam rá durván. – Szerda délután, utolsó alkalom. Jó éjszakát.

Talán akart még mondani valamit, de nem érdekelt. Kinyomtam a telefont.

4. fejezet

Zsófi

A HÉTFŐ BORZALMASAN indult. Egész éjszaka nem aludtam, folyton Márk járt a fejemben. Azt szerettem volna, hogy Botondnak legyen apukája, nem akartam őket elválasztani egymástól, de úgy éreztem, mégis ez lenne a legjobb, mert ez a csiki-csuki mindkettőnket megviselt.

Szerencsére a fiamat kemény fából faragták, mosolygósan ébredt, teli energiával. Együtt elbicikliztünk az óvodába, utána pedig továbbtekertem a munkahelyemre. Az irodában feltettem a kávét és összeírtam az aznapra kitűzött terveket. Felakasztottam a faliújságra, majd rendbe raktam a táskáknak és pénztárcáknak fenntartott részt a raktárban, ahogy előző héten terveztem. A termékek összevisszasága miatt nem lehetett kiigazodni a raktári árun, és utáltam, ha valami nem volt rendezett és átlátható.

Barátnőmet, egyben munkatársnőmet, Amirát negyed órával nyitás előtt hívtam fel, hogy helyzetjelentést adjon az üzlettel kapcsolatban.

– Mi van, édesem? Olyan letört a hangod – kérdezte.

Megkavartam a kávémat, és tejet öntöttem bele.

– Nem telt túl jól a vasárnap.

– Történt valami? Márk... megbántott?

– Végül nem jött el. Megint a munka, tudod.

Röviden elmeséltem neki a történteket.

– Ez az esti beszélgetés olyan fura. Mintha még mindig akarna téged.

Vállat vontam.

– Amikor Botond megszületett, ő kivonta magát a forgalomból. Alig járt haza, állandóan dolgozott. Nagyon fáradt voltam, és ő sosem volt ott, hogy támogasson a gyereknevelésben. Egyedül éreztem magam, és én nem az a fajta vagyok, aki a kényelem kedvéért tartja maga mellett a párját, akivel amúgy rideg a kapcsolata.

– Talán pszichés dolog van a háttérben. Biztos neki is nehéz volt.

– Még mindig a munka az első, nem mi. Vagy legalább a fiát előtérbe helyezhetné néha. Tudod, épp annyira egyedül éreztem magam a házasságunkban, mint most...

– Nem vagy egyedül, Zsó.

Fáradt sóhaj hagyta el a számat.

– Tudom.

Nem akartam egyedül maradni, ezért szóval tartottam, és a napi feladatokra tereltem a szót. Jobban örültem volna, ha vele dolgozhatok, de mivel ideiglenesen ketten vettük át az üzlet vezetését, és két vezető nem lehetett bent egy napon, így csak telefonon keresztül tarthattuk a kapcsolatot.

– Meg itt van ez az üzletvezetői dolog is. Sokat gondolkodtam, és talán a csapat érdekében el kellene fogadnom az ajánlatot,

bármennyire is nem szeretnék pluszfelelősséget. Félek, ha új vezetőt kapunk, szétesik ez a jó kis család, és mindenki megy, amerre lát.

Mind régóta dolgoztunk a Fashionshoesnál, és két éve lettünk egy csapat. Rajtam kívül minden lány más boltból került ide, a legtöbben a sztahanovista elveket követő üzletvezetők miatt akartak felmondani, mire az igazgató felajánlotta nekik az áthelyezést ide. Eddigi üzletvezetőnk tökéletes volt, mind számunkra, mind a cég számára. Érezte az egyensúlyt, és megfelelően kötött össze minket a céggel – amíg magasabb pozícióba nem került. Úgy éreztük, pótolhatatlan. A lányok szerint pótolható lett volna velem, én azonban nem voltam hajlandó feladni a Botonddal töltött időt. Amikor megszületett a fiam, tudtam, hogy én elsősorban mindig is anya akarok lenni, és csak másodsorban fog számítani a karrier, az elmúló gyermekévek nem pótolhatóak. A heti három és fél nap munka tökéletesen megfelelt.

– Igen, ez benne van a pakliban – térített magamhoz Amira. – Mi ismerjük a lányok szokásait, igényeit, kinek mit lehet megengedni és mit nem. És tudjuk, hogy félnek egy idegentől. Lehet, hogy kapunk egy hárpiát, akinek a melózás az élete, és nem fogja figyelembe venni, hogy mi is emberek vagyunk. A kezdő főnökök mind ilyenek, bizonyítani akarnak, és előbb a céget nézik, utána a dolgozót.

– Ez az, Amira – kiáltottam fel izgatottan. Hirtelen olyan tisztán láttam a megoldást, mint még soha. – Legyél te az üzletvezető! Beszélek Gergővel. Te vagy a legjobb erre a pozícióra. Sokkal következetesebb vagy, mint én.

– Nem is tudom, Zsó. Nem akarom, hogy a többiek elforduljanak tőlem csak azért, mert főnök lettem.

– Nem sok olyan üzletet láttam, amelyik egyben maradt az üzletvezető távozása után. Sőt, egyet sem. Ezt is csak egy hajszál választja el az összeomlástól. Tudom, hogy szükséged van a pénzre, és eddig is mi irányítottunk mindent. Gondold át, kérlek.

– Oké.

Időközben megérkezett Karola. Az órámra pillantottam. Két perc volt hátra kilencig. Egy dühös pillantással sietős átöltözésre késztettem, és ő vette a lapot.

Együtt indultunk el az üzlettér felé.

– Sejtettem, hogy az igazgató embere nem ér ide időben – zsörtölődtem Amirának a telefonban. – Ez az első napja, nem szólok a főnöknek, de szétrúgom a seggét. Fehér úr azt mondta, bánjak úgy vele, ahogy veletek.

Ahogy elindultam, hogy kinyissam az üzletet, földbe gyökerezett a lábam. Óvatos mosoly kúszott az arcomra, ahogy megláttam a szombati áldozatomat az üvegajtó előtt várakozva.

– Mi ez a nagy csend? Várják már, hogy nyissunk, mi? – gúnyolódott Amira a vonal másik oldalán; sokan már nyitás előtt fél órával letelepedtek az üzlet előtt, most azonban egyetlen kocsin kívül nem állt senki a parkolóban.

– Itt van az a pasi, akire hétvégén ráborítottam néhány cipősdobozt.

– Biztos jött, hogy bepereljen.

– Kétlem. Azt mondtam neki, hogy kárpótolom majd, ő pedig azt ígérte, visszajön, ha kitalálta, mit szeretne. Ráadásul Biankával fogadtunk.

– Miben?

– Három teljes hétvége.

Amira hangosan felnevetett. Karolával közben az üvegajtóhoz értünk, és ő megnyomta az ajtónyitó gombot.

– Most le kell tennem. Később beszélünk – köszöntem el Amirától, és a farzsebembe csúsztattam a telefont.

A férfi lassan elindult felém. A mozgása könnyed és magabiztos volt. A napszemüvege ugyan eltakarta a szemét, én mégis az arcomon éreztem a tekintetét. Koptatott, világos farmerjét bakancsába tűrte. A bőrdzseki ráfeszült a testére, kezében fekete bukósisakot szorongatott.

Ahogy megállt előttem és megéreztem az after shave-jét, olyan békesség töltött el, mintha meditáltam volna. A belőle áradó illat egyszerre volt nyugtató és markáns. A biztonság ígéretétől elgyengültem.

– Már ki is találta, mivel kárpótolhatnám? – kérdeztem óvatosan.

– Nem egészen. Dolgozni jöttem. – Egy laza mozdulattal levette a napszemüvegét, világosbarna szeme megpihent rajtam.

– Hova?

– Ide. Az igazgató küldött, hogy itt tölthessem le a büntetésem, bár kezdem úgy érezni, egy percet sem szenvedek majd. A másik lánynak mondtam, hogy hétfőn jövök.

– Biankának?

Amikor eljutott a tudatomig, hogy Bia pontosan tudta, mikor jön vissza ez a férfi, először felnevettem kínomban, aztán rettentő mérges lettem, hogy így átvert.

– Nos, akkor mindjárt másképp állnak a dolgok. Késett. Azaz késtél – váltottam át azonnal vezetői stílusba.

– Kopogtam, de senki nem nyitott ajtót.

– Hátul közlekedünk.

– Szeretem a hátsó bejáratokat!

A férfi arcára huncut mosoly ült ki, de figyelmen kívül hagytam a megjegyzését. Kezet nyújtottam.

– Schwartz Zsófia vagyok.

– Dániel.

– Milyen Dániel?

– F. Dániel.

– Ja, hát az mindjárt más. Majd így viszlek fel a beosztástervezőbe. F., mint... – Kíváncsian felvonta a szemöldökét, miközben szüntelen mosolygott. Lemondóan sóhajtottam. – Gyere, körbevezetlek. – Azzal elindultam a raktár felé, nyomomban Dániellel. – Holnap lehetőleg munkakezdés előtt tizenöt perccel érkezz. De legalább öttel. Nem kettő, nem három. Öt.

– Most is itt voltam. Már negyed órája vártam, hogy valaki ajtót nyisson.

– Itt vannak az öltözőszekrényeink – tájékoztattam. A tizenhat részes fém szekrénysorra mutattam. – Külön öltöző nincs, úgyhogy te előbb hazamehetsz majd, hogy mi a csajokkal átöltözhessünk.

– Engem nem zavartok. – Dániel lazán lehajította a táskáját az egyik kartondobozra, és már ki is bújt a kabátjából.

– Hozok neked pólót, hogy ne félmeztelenül dolgozz.

– Mondta valaki, hogy az nekem probléma? – szúrt oda merészen. Halkan felnyögtem kínomban. Hosszú lesz ez a három hónap, ha ilyen a stílusa.

Elsiettem az irodába, és az egyik szekrényből pólókat halásztam elő.

– Próbáld fel ezeket. – Három különböző méretű ruhadarabbal

a kezemben álltam fel. Megfordultam, és ijedtemben hátraugrottam. – Jesszus, baszki.

Dániel már levetkőzött, és zavartalanul mutogatta kidolgozott felsőtestét. Lazán az ajtónak dőlt, kezét keresztbe fonta maga előtt, amitől kidagadtak a mellizmai. Néhány pillanatra rajta felejtettem a tekintetemet, ettől még szélesebb vigyor ült ki a képére. Hozzávágtam a pólókat.

– Amelyik jó, abból rendelek neked. És szépen kérlek, hagyd ezt abba. Itt érett, felnőtt nők dolgoznak, ne csavard el a fejüket.

– Azt mondod, hogy észveszejtő vagyok?

– A lényeg, hogy ne mutogasd magad, mert akkor a csajok szétesnek, és nem figyelnek a munkájukra. Ha rosszul teljesítenek, Gergő ideges lesz, velem együtt. Ha én ideges vagyok, azt mindenki megszívja az üzletben, és gyűlölnek majd téged. Szerintem nem akarod tudni, milyen, amikor tíz nő egyszerre utál valakit. Úgyhogy a saját testi és lelki épséged érdekében tanácsolom, ne rohangálj félmeztelenül a raktárban. Megértettük egymást?

– A kárpótlós éned jobban tetszett, azt nem tudod visszahozni?

– Fehér úr azt mondta, bánjak veled úgy, mint a többiekkel. Ha nem húzol fel, ez így is lesz. Talán még nevetünk is együtt. Nem vagyok házsártos fajta, de itt szabályok vannak, és szeretem, ha az alkalmazottak betartják azokat. Túléljük ezt a három hónapot, és mindenki megy a maga dolgára, rendben?

– Rendben.

Magára hagytam Dánielt, hogy felkészítsem az üzletet a nyitásra. Minden reggel vizitet tartottam, szerettem, ha a vásárlók

rendezett környezetet találnak.

Még csak öt perce voltunk nyitva, az emberek már szállingóztak is be az ajtón. Dániel végre kivonult a raktárból. A szombati öltözéke, a laza, de elegáns stílus elképesztően jól állt neki, most azonban rájöttem, ez a pasi bármit hordhat. A reklámpóló enyhén ráfeszült a mellizmaira és a vállaira, járása magabiztos és határozott volt. Bárki, aki ránézett, rögtön azt gondolhatta, ő itt a vezető. Kétségtelenül ilyen kisugárzása volt.

– Ő egyébként kicsoda? – súgta Karola, miközben az árut igazította mellettem.

Mielőtt Dániel csatlakozhatott volna hozzánk, egy törzsvásárló máris kisajátította magának, és kérdezősködni kezdett.

– Fehér úr rokona, de ez maradjon köztünk. Azt akarom, hogy hétköznapi emberként kezeljétek.

Karola kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Sok embert láttam már itt, Zsófi, sok hétköznapi embert, de a magatartásáról, az egész lényéről lerí, hogy ő aztán nem az.

Ezzel a felvetéssel Karola magamra hagyott, hogy kisegítse Dánielt, aki zavarában egyik lábáról a másikra állt. Már majdnem befejeztem a reggeli vizitet, amikor Dániel mellém ért, és nekitámaszkodott egy polcnak. Csak reméltem, hogy azért késett ennyit, mert Karola okította, és nem linkesedik már rögtön az elején.

– Mivel kezdünk? – kérdezte.

– Először is tisztázzunk valami fontosat: ez nem kocsma, nem dőlünk a berendezésnek. – A férfi erre kihúzta magát. – Tartsd észben, hogy ez a vállalat főleg a szegényebb réteget szolgálja ki, ennek ellenére magasabb árkategóriájú termékeket is árulunk. Nem ismerlek téged, gondolom, nem sokat érintkezel ilyen vevőkkel, ezért nyomatékosan megkérlek rá, hogy

vonatkoztass el a hovatartozásodtól. Nálunk a vásárló a legfontosabb, mivel ő hagyja itt a pénzét. Legyél kedves, bánj mindenkivel tisztelettel: szegénnyel, gazdaggal, fiatallal, öreggel, nővel és férfival, de még a gyerekekkel is. Ha ez elsőre nem megy, akkor addig próbálod, míg elégedett nem leszek, világos?

Dániel korábbi lelkesedése megcsappant. Arca megmerevedett, mosolygó szája csíkká feszült.

– Még csak negyed órája vagyok veled, Zsófia, de úgy érzem, nem könnyű téged kielégíteni.

Dániel kétértelmű megjegyzésétől elpirultam, amin a férfi megint elvigyorodott.

– Dehogynem. Csak annyi kell hozzá, hogy ne fölényeskedj.

– Úgy gondolod, hogy beképzelt vagyok?

– Amióta beléptél az üzletbe, állandóan visszabeszélsz.

Fehér úr megbízott egy feladattal, amit én komolyan veszek. Szeretném, ha együttműködnél, és figyelnél arra, amit mondok.

– Felfogtam mindent, oké? Nem kocsma, mindenki fontos.

– A gyakorlatban ez nem ilyen könnyű, de térjünk át a következő pontra. Amíg itt vagy az üzletben, az a dolgod, hogy mindent eladj. Azt akarom, hogy az összes vásárló vegyen valamit. Elég, ha csak egy zoknit választanak, de azt nem szeretem, amikor az emberek üres kézzel távoznak. A mi érdekünk a forgalomnövekedés.

Dániel bólintott.

– Munkára – adtam ki az utasítást, és fejemmel a raktár felé intettem.

El is indultam; betoltam a magas fémkocsikat. Dániel követett. Sejtettem, hogy fogalma sincs róla, mit csináljon, így miután beszkenneltem az újonnan érkezett áruk vonalkódjait,

lehajítottam elé egy hatalmas dobozt az egyik fémkocsiról. A súlyos karton hangosan puffant közvetlenül a lába előtt.

– Pakoljuk ki a cipőket erre a kiskocsira. Kivisszük őket az eladótérbe, mert ami a raktárban van, azt nem lehet eladni.

– Én nem pakolok, bébi.

Megemelkedett a pulzusom. Azt a lenéző, flegma pofáját! Mélyen beszívtam a levegőt. Nem ő volt életem első nehéz esete, és nem is az utolsó. Tudtam, elbírok vele. Hosszan kifújtam a levegőt.

– Igazi úriember vagy – jegyeztem meg gúnyosan. – Végignéznéd, ahogy nő létemre egyedül pakolom ezeket a nehéz dobozokat?

– Persze – vigyorodott el kajánul –, főleg ha megfordulsz, és bámulhatom a hátsódat.

Lekaptam a polcról egy pár kesztyűt, és jelentőségteljesen felé nyújtottam.

– Egyelőre itt én vagyok a főnök, szóval fogd meg az árut, és rakd fel a kocsira.

A vigyor azonnal eltűnt a képéről. Morogva, duzzogva kikapta a kezemből a kesztyűket, majd nekiállt, hogy felbontsa az első dobozt. Nem vette észre a karton oldalára ragasztott új árakat, ezért segítettem neki, hogy ne végezzünk felesleges munkát.

– Megmutatom, mi a sorrend – ajánlottam fel neki kedvesen, közelebb húzódva hozzá.

– Azt hiszed, még sosem nyitottam ki kartondobozt? – vágott a szavamba mérgesen. – Hülyének nézel?

Megadóan feltartottam a kezemet, és elhátráltam tőle. Az előbb kiborultam a flegmaságán, és durvábban szóltam a kelleténél,

mire ő durvasággal válaszolt. Eldöntöttem, hogy legközelebb kedvesebb leszek, hogy ne éleződjön ki a helyzet. Most azonban azt választottam, csak azért sem erőltetem, hogy kiigazítsam, mert idegesített a sértett, pökhendi viselkedése. A dobozokon, amiket a kezébe nyomtam, kis tasakban új árak lógtak. Ezeket ragasztjuk rá minden árura, amit kibontunk. Míg ő feltornyozott egy kocsit, én is elkészítettem az enyémet, bár én minden új terméket megnéztem a mobil árellenőrzővel. Ezt a fázist ő elmulasztotta, hisz nyilván nem értett hozzá – de ha elhárítja a segítségemet, akkor megtanulja, hogy legközelebb majd hallgat rám. Így hát hagytam, hogy kitolja a kocsiját az üzletbe, kipakolja az árut, és hogy az új címkék a szépen összehajtogatott és egymásra pakolt dobozokon maradjanak.