Herczeg Ferenc

A HÉT SVÁB

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1

A citromsárga, nagy postakocsi, ajtaján a császári páros sassal, himbálva görög végig a nyílegyenesre kiléniázott országúton. A rónaság fölött, amely lapos, mint a pihenő óceán, olyan mélységesen és vakítóan kék a bánsági ég, hogy egészen bele lehet kábulni, ha sokáig elnézi az ember. Nagy legelők, majd keskeny sávokra osztott parasztföldek maradnak el a kocsi mögött. Kékeszöld májusi búza- és kénsárga repcetáblák. Az út szélén óriásivá nő a lapulevél, és ölnyire felszökik az ökörfarkkóró; a fekete földben még az őstermészet szűzies ereje erjed.

A postakocsis mellett, minden nemzetbeli futóbetyárok elrettentésére, egy katona szundikál a magas bakon, pipával az agyarán. A mellét fehér szíjak fűzik keresztbe, és álmában is erősen ölelgeti szuronyos puskáját.

A kocsis most megfújja rézkürtjét, és a postásinduló vidám hangjait fehérre meszelt házfalak verik vissza. A sok eperfáról és az ordítozó gyerekseregről tudni lehet, hogy sváb faluba érkeztek. Egy szembejövő szekeres tisztelettel és ijedten kapkod a gyeplő után.

Mindenki fölébred, a katona is, a faluvégi jegenyéken fészkelő varjak is, a kocsiban alvó utasok is. A kocsi főhelyén ülő két granicsártiszt rögtön pipára gyújt, és megint disputálni kezd. Temesvár óta fölváltva vagy alusznak, vagy pedig kiabálnak. Mind a kettő hadnagy, bár mind a kettő régen túl van már a negyvenen. Az egyik szőrös képű, sovány kis ember, a szeme vérben forog, és ha közömbös dolgokról beszél, a hangja akkor is panaszosan és fenyegetően üvölt. A másik sárga arcú, meredt szemű, hideg és gőgös katona, ő egy-egy kicsinylő, kurta vakkanásával a dühöngésig föl tudja izgatni a bajtársát.

A kis ülésen egy krassói oláh asszony és egy fiatal úriember ül. A parasztasszony már vénecske, maga az alázatosság, a pompás ruhája azonban csupa hímzés, a nyakán ezüst tallérok csörögnek, a lábán szép piros bocskort visel. Ő a gőgös hadnagy felesége. Temesvártól idáig nem mert még egy szót sem mondani. Figyelmesen hallgatja az urakat, és néha sóhajt, néha meg szerényen mosolyog.

A fiatalember kásztorkalapot, dohányszínű kabátot és nankingnadrágot visel. A kezében vastag, kék esernyőt tart, és görcsösen behúzza hosszú lábait, nehogy összeütközése legyen a haragos hadnaggyal. Az útitáskájára, amely a hálóban fekszik, csókolódzó galambpár van kihímezve, a galambok alatt lobogó, fehér szalag látható gyöngyös írással: „Glückliche Reise!”

A kásztorkalapos ifjú mindjárt az utazás elején kísérletet tett, hogy udvariasan beszédbe keveredjék útitársaival – ő azok közé tartozott, akik szívesen okulnak az elmés társalgásból –, a tisztek azonban olyan barátságtalanul fogadták közeledését, hogy megszeppenve és sértődve vonta be csigaszarvait.

A granicsárok szerbül beszélnek. A kásztorkalapos ártatlan arccal néz ki az ablakon, de azért meglátszik rajta, hogy megérti minden szavukat.

– Ez a falu is a miénk volt – mondja a mérgesképű. – Ez itt mind szerb föld. És most mégis a sváboké.

– Úgy kell nekünk! Ostobák vagyunk! – veti oda szárazon a sárgaképű. És kajánul sandít bajtársa felé, akinek arca már megint paprikavörös.

A haragos kis ember vasvillaszemekkel nézi a kásztorkalapos ifjút.

– Mi szerbek fegyverrel jöttünk ide, a németek batyuval a hátukon jöttek.

Az ifjú arca kissé elvörösödik, a fehér, hosszú keze görcsösen szorongatja a kék paraplit, a szeme pedig buzgón keresgél a távoli látóhatáron.

A sárga hadnagy megvetően mosolyog...

A pipák kiégtek, a granicsárok kiverték a hamut, azután egyszerre, minden bevezetés és átmenet nélkül, megint horkolni kezdtek. A cifra ruhás vénasszony halkan sóhajtozott, a barna kabátos ifjú pedig egészen belemerült és elveszett a rónaság fölött pihegő, azúros levegőtengerbe. Vajon eljön-e még az idő, mikor a magasabbrendű ember repülni fog a levegőben, mint a fecskék a sárga repcetáblák fölött? Bizonyára eljön. Akkor lesz az, amikor az emberek mind testvérek lesznek.

A postakocsi most lépésben haladt, mert az út dombnak kapaszkodott föl. A kásztorkalapos szíve egyszerre forrón kalapálni kezd. A nagy rónaság, amely Budától idáig terjed, hirtelen véget ért. Sötét hegylánc emeli az alkonyi ég felé izmos és kecses kontúrjait. Egy magas csúcson csonka vártorony áll, egy kisebbiken fehér templom. Lenn, a hegy lábán, fehér házak kéményeiből ezüstös füst szivárog.

A postakürt megszólal, és a granicsárok fölriadnak.

– Versec – dörmögi az egyik.

A kocsi hosszú, széles utcán döcög végig. Az apró házak előtt ingujjas, kötényes mesteremberek állanak. Mind a sárga kocsit nézik, kíváncsian, szinte epedve. A temesvári posta a hajó, amely az ő elárvult szigetvilágukat Európával összeköti. Pedig Európában sok minden történik a tavasz óta, mert hiszen az 1848–ik esztendőben élünk.

Az utcasarkon a kásztorkalapos ifjú megállította a kocáit. Ő innen gyalogszerrel fog hazamenni, közel van, a nagy ládájáért majd elküld holnap a postára... Hűvösen, szinte már ellenségesen megemelte a köcsögkalapját a granicsárok előtt, aztán a hímzett táskájával ai egyik és a kék paraplijával a másik kezében nekivágott az alkonyba borult városnak.

A Szalvátor-patika előtt valaki a nevén szólította:

– Graf, Graf Jani, te vagy?

A patikus – a barátai csak Szalvátornak nevezték – lesben feküdt a magas lépcső tetején, amely fölvezetett az ódon patika ajtajához.

– Hallottam a postakürtöt... Isten hozott! Bécsből jössz?

– Egyenesen Bécsből. Csak Pesten pihentem egy napot. Megkaptad a levelemet? – kérdezte a kásztorkalapos Graf Jani.

– Meg. Mind a hatan megkaptuk. Mert hat levelet írtál ugye?

– Annyit. Reménylem, mind eljöttök a Konkordiába?

– Nemigen szabadulhatok, a segédem részeg. Borzasztó állapot ez a segédekkel! Hanem ha feljönnél egy pillanatra, és elmondanád, hogy miről van szó..

A buzgalomnak ilyen mértékű hiánya láthatóan elkedvetlenítette Janit.

– Sajnálom, most nincs érkezésem.

– Nem mégy előbb haza édesanyádhoz? Ő már dél óta vár, és minden félórában a postára küld.

– Vannak fontosabb kötelességek is a világon! – mondta Graf, és hosszú léptekkel folytatta útját.

A Konkordia a város új, nagy kávéháza. Graf, mikor benyitott, a nagy teremben egy huszártisztekből álló társaságot talált együtt. Ketten közülök biliárdoztak, a többiek pipáztak, és szakértő megjegyzésekkel kísérték a játékot. Egyikük, egy feltűnően fiatal főstrázsamester, valóságos biliárdmatador lehetett, mert bajtársai megtapsolták egyik-másik lökését.

A túlsó sarokban, két szál faggyúgyertya fénye mellett, öt polgárember ülte körül a kerek, nagy asztalt, ők voltak azok, akikkel Graf olyan sürgősen találkozni kívánt. Egy héttel ezelőtt mindegyikük levelet kapott Bécsből, a levélben Graf „az emberiség, a becsület és a barátság nevében” kérte őket, hogy a következő postanapon várják meg a Konkordiában, mert életbevágó fontosságú ügyben kell velük értekeznie. A levelek persze módfelett fölizgatták a jó barátok kíváncsiságát. Némelyek közülök úgy sejtették, hogy Graf Jani valami nagy üzleten töri a fejét –talán vörös bort vagy verseci selymet akar Bécsbe vinni? –, és most társakat keres. Az ötlet mellett az szólott, hogy egy Heim nevű zsidó ifjú is kapott meghívót, ami titokban el is kedvetlenítette a társaság némely tagját.

Miután sorra összecsókolództak – észrevehető volt, hogy Graf tüntető melegséggel ölelte meg a zsidót megjelent a Szalvátor is. Otthon egypár kanna hideg vizet öntött a részeg segédje fejére, azután futva ide sietett.

– Nincs itt valami különszoba? – kérdezte Graf. – Mert a dolognak, amelyről beszélni fogunk, titokban kell maradnia.

Különszoba nem volt. Az urak úgy segítettek magukon, hogy összedugták a fejüket az asztal fölött, és fojtott hangon beszélgettek, nehogy a tisztek meghallják. Ez némileg zsenírozta Grafot, mert ő, hogy meggyőzze és megnyerje barátait, az ékesszólás mesterfogásait szerette volna igénybe venni.

– Kedves testvéreim! – kezdte susogó hangon. – Bécsből jövök, jártam a magyar fővárosban is, és nagy dolgokat éltem meg... Tudjátok meg, hogy a szabadság forgószele végigvágtat a mi vén világrészünkön... A társadalmi válaszfalak lehullanak, a régi bilincsek széttöredeznek, a főnixként megifjodott Európa szabad akar lenni, és a népek testvérekként ölelik át egymást...

Mialatt Pesttől Temesvárig utazott, azzal ölte az időt, hogy egy lendületes, szép beszédet szerkesztett össze magának. Most azonban sehogy sem ment a dolog. A frázisok, amelyek Bécs és Pest áttüzesedett levegőjében olyan gyönyörűen szárnyaltak, ennek a sváb fészeknek hideg és vizenyős levegőjében szegett szárnyakkal potyogtak az asztal alá. Az is baj volt, hogy éppen a Fehértemplomról ideszakadt Haller ült vele szemben. A fehértemplomiak többnyire könnyűvérű, elmés és rossznyelvű legények, és Haller arcán meglátszott, hogy alig bír már a visszafojtott jókedvével. Graf elszomorodva és kiábrándultan fejezte be a mondókáját. Arról volna szó, hogy egy titkos társaságot kellene alapítani, amely az új eszmék terjedését tűzné ki céljául. Népjogok, egyenlőség, szabadság és több efféle.

Ekkor két kéz nyúlt át az asztalon, és megragadta Graf jobbját. Az egyik persze a Heim zsidóé volt, a másik Lutz hadnagyé. Lutz a Rukovina-bakáknál szolgált, de most otthon volt szabadságon, hogy a beteg tüdejét gyógyítsa. Sápadt, izzó szemű, kevés beszédű ember volt.

– Én veled megyek! — mondta rekedt hangján.

Holky doktor, a szenvedélyes egyesületi ember ugyancsak fölcsapott. Most már persze a Szalvátor sem maradhatott vissza. Ahol a doktor van, ott neki is ott kell lennie.

– És mi legyen új egyesület neve? – kérdezte Haller, aki elvből mindig a többséggel tartott.

Graf fölemelkedett, és megfeledkezve a többi vendégről, lelkesen kiáltotta:

– Uraim, indítványozom, hogy nevezzük magunkat a szabadság barátainak!

Haller ezt a nevet nagyon is cikornyásnak találta.

– Mondj jobbat! – biztatta a doktor.

Ekkor megszólalt egy zengő basszus hang a kávéház túlsó oldalán:

– Uraim, indítványozom, hogy nevezzék magukat a hét sváboknak!

Az indítványozó a huszárőrnagy volt, aki olyan gyönyörűen karambolozott. Miután megtette indítványát, nyugodtan a biliárd fölé hajolt, és megjátszott egy igen nehéz, kifordított kvartot.

A fiatal tisztek úgy hahotáztak, hogy az ablakok is megremegtek tőle. Graf kivörösödve fordult a tisztek felé. Haller azonban megfogta a karját.

– Vigyázz – susogta –, ez gróf Esterházy Sándor!

Graf Janinak a férfias harag tüzében égő feje szomorúan lekonyult. Nem, annyira még nem vagyunk a szabadsággal, hogy egy Esterházynak riposztozni lehetne.

Ennyit mondott csak:

– Köszönöm, gróf úr. Hét sváboknak fogjuk magunkat nevezni.

Azzal elegáns kracfuszt csinált, és kiment a kávéházból. Társai néma csendben követték.

*

Ha Graf azt hitte, hogy otthon tárt karokkal várja szerető édesanyja, akkor nagyon csalódott.

Özvegy Grafné rettenetes patáliával fogadta.

Ő a kávéházat magában véve is az erkölcsi züllés tanyájának tekintette, ahová tisztes polgárcsalád fia jó hírének károsodása nélkül be sem teheti a lábát; de hogy Jani megérkezése után a szülői ház elkerülésével egyenesen a kávéházba ment, az már olyan súlyos vétség volt, amelynek kellő megbélyegzéséhez egy órai idő is kevésnek bizonyult.

Grafné húsz esztendő óta, amióta özvegységre jutott, egy férfi, mégpedig egy vaskezű és éles szemű férfi módjára vezette gazdaságát. Az övé volt a Bánság legnagyobb selyemgombolyítója, és a bécsi selyembeváltó bankárok éppúgy ismerték és rettegték, mint az eperfaültetvények lombszedő gyerekei. A házában mindenki fanatikusan, inaszakadtáig dolgozott. Más akaratot, mint a magáét, nem ismert el, és Jani fiával éppoly föltétlenül rendelkezett, mint a Janinál tíz esztendővel öregebb Mihállyal. Ez a Graf Mihály harmincöt esztendős, vörös hajú férfi volt. Óriás erejű, komor, szófukar ember, aki kezet csókolt az édesanyjának, ha zsebpénzt kapott tőle. Mihály ma is legényember volt még, egyszerűen csak azért, mert Grafné még nem találta meg számára azt a leányzót, akit hajlandó lett volna menyévé fogadni. Egyszer, sok esztendővel ezelőtt, Mihály már félig-meddig vőlegénye volt egyik Hoffer leánynak, de Grafnénak az az ötlete támadt, hogy reggeli hat órakor meglátogassa jövendőbeli menyét, és mivel még ágyban találta, kurtán kijelentette, hogy ilyen nagyúri dáma nem való az ő egyszerű polgári házába.

Jani fiát azért küldte Bécsbe az asszony, hogy ott a selyembeváltó házakban dolgozzék. Hadd tanulja meg az üzletnek ezt az ágát is. Két évig volt fenn, de azután a „nagy bolondság”, amely 1848 tavaszán megzavart annyi emberi koponyát, valahogyan átragadt a kisebbik Graf fiúra is. A leveleiben furcsa és zavaros dolgokat írt a szabadságról és hasonló dolgokról – az aggódó édesanya ezért sürgősen hazaparancsolta. Ő majd kiveri fejéből ezeket az ostobaságokat.

Miután Jani gyermekkora óta megszokott megadással végighallgatta édesanyja prédikációját, elköltötte a vacsoráját, és lefeküdt. Most is ketten aludtak egy szobában Mihállyal.

– Tulajdonképpen mért nem jöttél haza a postáról? – kérdezte a nagyobbik Graf fiú.

– A barátaimmal kellett beszélnem. Politikai dolgokról volt szó.

Mihály a bikaszemeivel komoran végigmérte öccsét.

– Mi közöd neked a politikához? Az a császár gondja. Polgárember arra való, hogy dolgozzék.

*

Másnap vasárnapra virradtak. Grafné magára vette fekete selyemruháját, és elvitte két fiát a templomba. Ha szigorúan tartotta is őket, egy kicsit mégis büszke volt reájuk.

A templom teli volt emberekkel. A padokban egyforma fekete ruhás, a naptól és a széltől kicserzett arcú, nehézkes járású, az örökös munka fáradalmaitól meghajlott csontú parasztok szorongtak. Valamennyi arcon ugyanegy kifejezés: a munka aszkétáinak komor fanatizmusa.

Az emberek ma talán a rendesnél nagyobb megilletődéssel hallgatták az orgona zúgását. A májusi verőfény édesen sütött be a templomba, az emberek mégis hideg borzongást éreztek, mintha a halál láthatatlan angyalának közeledését éreznék. A szerb városból és dél felől, a gránicról és Szirmiából különös és félelmetes hírek érkeztek. A „nagy bolondság” átragadt a szerbekre is. Abbahagynak minden munkát, gyülekeznek, tanácskoznak, fegyverkeznek. Megint a régi, hősi énekeket éneklik, véres és tüzes álmaik vannak, bosszút emlegetnek, az ősi örökségéből kiforgatott szlávság bosszúját, a népen lassanként valami félelmetes mámor vesz erőt. A mámor a gyűlölet részegsége, a gyilkos gyűlöleté, amely elsősorban a sváb telepesek ellen irányul. Mise előtt megbeszélték ezeket a dolgokat künn a templom előtt, és a lelkük most is tele van velük. Néhányan azt mondták: a császár! Majd a császár megvéd bennünket! A császár? De ki védi meg ellenségeivel szemben a császárt?

Az istentisztelet véget ért, és a fekete sokaság kiözönlött a napfényes utcára, újabb vészhírekre éhesen. Grafnénak a két fiával meg kellett állapodnia, mert a városi polgárőrség éppen ott parádézott előttük. Ez a furcsa gárda a naplopók élcelődéseinek gyűjtőmedencéje volt. A legények hosszú szárnyú frakkot viseltek, a nadrágjukon tenyérnyi széles piros sáv virított, a csákójukon pedig seprőnyi forgó ijesztgette az emberiséget. Az egyik katona hórihorgas volt, a másiknak pocakján majd kipattant a ruha, a harmadik kacsázva lépkedett. A banda, amely a nagydob zsarnokságát nyögte, a Gotterhaltét játszotta, de olyan hamisan, hogy ez már szinte felségsértésszámba ment.

– Na, ezek majd megvédik a várost a rácok ellen – mondta Grafné, aki igen lenézte ezt a nagy gyerekeknek való játékot.

2

A girbe-gurba rácváros mellé, amely már a temesvári vilajet idejében is ott állott a maga helyén, és amelynek zegzugaiban itt kallódott török emlékek poshadnak, négy nyílegyenes, hosszú utcát tűztek ki a katonai mérnökök: ott laknak a sváb telepesek. A németvárosnak nincs se titka, se emléke, az józan, tiszta és nyílt, utcáit szabadon járhatja a szél és a napfény. Ott trappban mennek a szekerek, mindig hajszolják egymást az emberek, onnan terhek alatt görnyedő munkások lihegése, hordók kongása, kalapácsok csattogása hallatszik. Rettenetes sietségükkel és brutális lármájukkal a németek fölriasztották és elkeserítették az egész Bánságot, amely addig oly édesdeden sütkérezett virágos mocsarai között.

A németváros utcái sorszámozva vannak, és a második számúban, a Templom utcában áll a Grafék háza.

Hosszú, sárga ház, a lakás tízszobás, ezekből azonban csak kettőt használnak, a többi le van függönyözve, és keresztvasakkal van elzárva. Ott benn szomorkodnak kísérteties homályban Grafék remekbe készült bútorai, bécsi porcelánja és drága ezüstje. Mert az özvegyasszony mindig vásárol, hogy több legyen, de semmit sem használ, hogy el ne pusztuljon. Az ő fölhalmozott kincsei szimbólumai, de nem eszközei az élvezetnek, csak arra valók, hogy az emberek tiszteletét és irigységét felköltsék.

Az óriás udvaron emeletes épület áll, olyan, mint a magtár, ott tenyésztik a selyemhernyókat. Az elefántcsontszínű férgek tízezerszámra legelésznek a polcokra rakott friss eperfalombon. A hernyópásztorok mind szerb leányok; a kemény kezű németek nem valók erre a finnyás mesterségre. Reggeltől estig szomorú szép sumadiai nótákat énekelnek a leányok, törökverő hősökről és az aggódó édesanyjukról – részben a maguk mulattatására, de főleg az asszony parancsára, aki a lakásba áthallatszó hangokból meg tudja ítélni, hogy a maga helyén van-e minden pásztorleány, és hogy nem lopják-e a drága időt haszontalan trécseléssel. Mert a selyembogár igen kényes jószág. Oly mohón eszi a levelet, mint a tűz a faforgácsot – Grafné szekerei reggeltől estig hordják a friss lombot az eprestanyáról –, ha éhen hagyják a férget, ha nedves, ha hervadt vagy poros lombot adnak eléje, akkor fölágaskodik mérgében, elkékül, meghal, és akkor nem lesz selyem. A halál az ő fegyvere, mint a rabságba jutott királyleányé.

Férfi csak egy van a sok leány között, az öreg Mita, ő afféle szerb-cigány keverék, de azért meg lehet bízni az erkölcseiben, mert egy kicsit púpos, a hangja pedig olyan vékonyan szól, hogy ki sem rí a leányok kórusából.

Napjában tízszer is megesik, hogy a leányok éneke egy ijedt gikszerrel véget ér, Mita pedig katonásan kihúzza magát: jön az asszony. Kongó katonaléptekkel megy végig a falépcsőkön, a szeme jobbra-balra villan – jaj annak, akinek osztályán valami rendetlenséget tapasztal! Most egy veréb repül ki az ablakon kis selyemhernyóval a csőrében, és a következő pillanatban Grafné már nyakon üti Mitát. A két esemény között okozati összefüggés van, amennyiben az egerek és a verebek elleni védekezés Mita hatáskörébe tartozik.

Az asszony meg volt róla győződve, hogy minden perc, amit az ember tétlenül eltölt, bűn a világrend ellen. Ezért Jani fiát, mihelyt az lekefélte magáról az országút porát, tüstént leültette az íróasztal mellé, hogy elintézze az üzleti leveleket. Ezt a tisztet eddig több józan üzleti érzékkel, mint ortográfiai tudással maga Grafné töltötte be, mivel Mihályt amúgy is eléggé elfoglalta az epreskert és a szőlőgazdaság. A hernyópolcok közé egyik fiát sem eresztette, persze nem annyira a hernyóktól, mint inkább a leányoktól féltette őket.

Jani tehát hétfőn reggel fél tucat lúdtollat faragott, aztán lendületes kurrens írással papírra vetette a Hét svábokról elnevezett szabadságegyesület alapszabály-tervezetét. De aztán egyszerre eszébe jutott Zorka, Manin Zorka, és ekkor letette a tollat, és a kertbe szaladt.

A kis kert, amelyet magas kőfal vett körül, a selyemgyár mögött volt. A kert büszkesége egy mesterséges cseppkőbarlang volt, a barlang hűvös homályában fehér testű rokokó nimfa pihent a tükörfal előtt. A puszpángbokrok valamikor szépen nyírott, zöld labirintussal vették körül a barlangot, most azonban már elkorhadtak és megritkultak, a nimfa fehér teste is rücskös lett a mohától, a tükör pedig úgy megvakult, mint az öreg ember szeme, és láthatóan nem is telt már semmi öröme a nimfa képében. A barlangot Jani szépapja csináltatta, aki nem mint telepes, hanem mint császári hivatalnok került ide, és egész életében pepecselő és kissé ledér hajlamú férfiú volt. A kolonistákkal való összeházasodás folytán azonban a későbbi Grafokon is erőt vett a bánsági munkadüh. Jani gyermekkorában nagyon szerette ezt az ünnepélyes kis szigetet a józan város közepén. A templom közel volt, és ha megkondultak a nagy harangok, akkor érces hanghullámok viharzottak a kőfalak között. Ha nem szóltak a harangok, akkor is úgy rémlett a fiúnak, mintha néma, nagy ércmadarak ülnék teli a kertet.

Mikor két esztendő múltán újra belépett a kertbe, rögtön a hátsó kerítésfalhoz sietett, kivett belőle egy meglazult követ, és átnézett Maninék kertjébe. Szerencséje volt, mert ott látta azt, akit keresett, Manin szomszéd Zorka leányát. A muskátlik közt állott, kis öntözőkannát tartott a kezében, de nem dolgozott, hanem a katicabogarat nézte, amely a kezén mászkált.

– Zorka! – kiáltotta fojtott hangon Jani.

A leány elmosolyodott, fülig elvörösödött, és rögtön odajött a falhoz. Alkalmasint várta ezt a találkozást.

Ó, milyen gyönyörű szép leány lett Zorkából! Két esztendővel ezelőtt még kissé esetlen és soványka volt, mint a vérbeli vizsla-kölyök, arca pedig örökké pattanásos volt. De azóta deli szűzzé fejlődött. Janit azelőtt is mindig a görög templomok bizánci szentképeire emlékeztette, de szépségének idegenszerű, büszke és szelíd karaktere most még jobban érvényesült.

– Tudtam, hogy itt van, már tegnap hallottam Hofferéktól –mondta Zorka.

– Hát már nem tegeződünk? – kérdezte Jani.

– Ha akarja... és mivel szomszéd gyerekek vagyunk...

– Nyújtsd át a kezedet, úgy mint akkor, mikor utoljára láttuk egymást – suttogta Jani.

A leány kissé kérette magát, de aztán átnyújtotta kezét a falrésen. Egy félig kinyílt, szép piros rózsa volt benne. A fiatalúr a kabátjára tűzte a virágot, azután sorra csókolta ujjait, amelyek olyan finomak és fehérek voltak, hogy Grafné bizonyára megbotránkozott volna rajtuk. Mert bizonyos, hogy dolgos leányzónak nem lehet ilyen keze.

Jani Bécsben is sokat gondolt a szomszéd leányra, akit egy regényes hajlamú ifjú szerelmére igen alkalmassá tett nemcsak a szokatlan hangzású neve és a fekete haja, hanem az a körülmény is, hogy nemes ember leánya volt. Verseket is írt hozzá, amelyekben sok szó esett megőrülésről és öngyilkosságról, sőt egyszer, éjnek idején, zivataros esőben, hajadonfőtt szaladgált a Práterban, miközben hangos szóval kiáltozta Zorka nevét, és felszólította a cikázó villámot, hogy sújtson le reá, és vessen véget kínjainak. Ez azonban mégsem volt egészen komoly dolog. Most azonban, miközben a téglalyukon keresztül érezte a valóság meleg és édes leheletét, komolyan megdobbant a szíve.

– Zorka – mondta –, én egy szent elhatározással tértem meg a nagyvilágból. Hogy nem nyugszom addig, míg édesapád bele nem egyezik, hogy egymáséi legyünk.

Édesapát mondott, mert a zsarnoki apa stílszerű alakja minden szerelmi regénynek, tulajdonképpen azonban nem félt Manin szomszédtól, csak a saját édesanyjától.

– Ma megint elmegyek Hofferékhoz – szólt Zorka. – Mi most együtt hárfázunk a lyányokkal...

Nem folytathatták a beszélgetést, mert valaki Zorka nevét kiáltozta. Manin volt. A szomszéd, egy göndör hajú, barna, szálas szép férfi, lélegzet nélkül sietett a kertbe. Különben nagyon méltóságos viselkedésű ember volt, ami természetes is, mert hiszen nemrégiben még Temes vármegye szolgabírája volt, most azonban kipirult arccal, fiatalos fürgeséggel szaladt végig a kavicsos úton.

– Zorka, Zorka, hamar, nagy dolog történt!

És már karjaiba kapta, és összecsókolta a leányát. Jani megszeppenve lapult meg a rés mellett.

– Mi történt, apa? – kérdezte Zorka ijedten.

– Nagy dolog! Egy nemzet föltámadt a sírjából! A mi nemzetünk! A mi édesanyánk! A szerb nemzet! Karlócán megvolt a nemzeti kongresszus... Kikiáltották a szerb vajdaságot. Vajdát is választottak.

– És mi lesz most? – kérdezte a leány, aki semmit sem értett az egészből.

– Az lesz, hogy ezen a szent földön, amelyet annyi szerb vér öntözött, megint a szerb lesz az úr!

– És mi lesz a németekkel? – kérdezte kis szünet után Zorka, aki nyilvánvalóan Janiékat féltette az új alakulástól.

– Jó szomszédaink lesznek, mint eddig is. Eddig a magyarok kormányoztak itt, a jövőben a szerbek fognak kormányozni. A német szomszédoknak mindegy lehet.

Zorka láthatóan belenyugodott ebbe a megoldásba, és édesapja karján a házba ment.

Jani elgondolkozva állott a fal tövében. Mi lelte Manin szomszédot? A szolgabíró eddig mindig magyarember-számba ment, hiszen nemes ember volt. A leányával is magyarul szokott beszélni. Most azonban, a karlócai hírek hallatára, megpezsdült ereiben a forró szláv vére, és ő megmámorosodott tőle.

Ez mindenesetre olyan fontos esemény volt, amelyet a Hét sváboknak nevezett szabadságegyesület elé kellett terjesztenie. Úgy látszik, az ország veszedelemben van, és sürgős intézkedésre lesz szükség.

Jani vissza akart menni az írószobába, hogy magához vegye az alapszabály-tervezetet, belülről azonban Grafné hangos perelése hallatszott, és a „naplopó, szamárság” és „majd adok neki”-féle kifejezésekből, amelyek sűrűn ismétlődtek az édesanyja monológjában, arra kellett következtetnie, hogy a titkos társaság alapszabály-tervezete, melyet az íróasztalán felejtett, illetéktelen kezekbe került. A szabadságtársaság feje tehát mélyen meghajolva osont el az írószoba üvegajtaja előtt, és csak akkor lélegzett föl megkönnyebbülten, mikor már becsapta maga után az utcai kaput.

3

Tulajdonképpen Lutz hadnagyhoz akart sietni, mert bizonyos volt, hogy az egész városban a hadnagy veszi legkomolyabban a szabadság ügyét, de aztán eszébe jutott, hogy Zorka most a Hoffer leányokkal hárfázik, és azért repülő kabátszárnyakkal vágtatott a Hoffer-ház felé. Hirtelen elhatározta, hogy a titkos társaság egy másik, bár lanyhább buzgalmú tagját, Hoffer Tónit fogja beavatni a titkába.

Hoffer Tóni az édesapja építőirodájában dolgozott. Az öreg volt a délvidék leghíresebb templomépítője. Tótországban és Rácországban is sok szép templomot épített már. A Hoffer-ház udvara, amely majd akkora volt, mint egy vásártér, most is teli volt toronnyi deszka- és gerendarakásokkal, egypár száz munkás fűrészelt, kalapált és tett-vett benne, a fiatal Hoffer Tóni pedig plajbásszal a füle mellett, kipirult arccal állott az udvar közepén, és oláh nyelven káromkodott. Ezt a nyelvbeli koncessziót mindenesetre azoknak az oláh fuvarosoknak tette, akik csökönyös alázatossággal állottak körülötte.

Ez nem ér rá most hazát menteni – gondolta magában Jani.

A lakóház ablakából édes hárfazene szűrődött ki a munka rikácsoló lármájába,

– Jani bácsi, Jani bácsi! – kiáltotta egy vékony hang.

Emeletmagasságban, az egyik gerendapiramis tetején fehér ruhás, szőke loknis kisleány állott. Bábi volt, négy közül a legkisebbik Hoffer leány. Ő is csinos, kecses és vidám volt, mint valamennyi nővére. Most a zerge biztosságával szökdelt le a farakásról. Egyenesen Jani úr nyakába ugrott, és megcsókolta. Bábika még csak tizenkét esztendős volt, még egészen gyermekszámba ment, és senki sem akadhatott fenn a nagy és forró barátságon, amelyet Jani iránt érzett. Hasonló szenvedélyes barátságot érzett a fiatal Graf iránt a kisebbik Hoffer fiú, a tizenhárom esztendős Gyuri, aki vidám süvöltéssel robogott elő az istállóból. A két gyermek láthatóan büszke volt reá, hogy tegeződhetik egy nagy férfival, aki Bécset is megjárta már.

– Megjött a főhadnagy! Megjött Kolonics! Lóháton jött meg Pancsováról! Reggelre továbbmegy Temesvárra! – újságolták nagy fontoskodva a gyerekek.

Kolonics főhadnagy volt Emíliának, a legnagyobbik Hoffer leánynak vőlegénye. Mégpedig második vőlegénye, amely körülmény némi foltot ejtett a leány hírnevén. Az első Graf Mihály volt, özvegy Grafné azonban akkoriban szétrobbantotta a kötést, mivel egyszer reggeli hatkor még ágyában találta a fia menyasszonyát.

A gyerekek fölvitték Jani urat a nappaliba. Ott hárman hárfáztak együtt: a középső két Hoffer leány és Zorka. Olyan komolyan vették a leckéjüket, hogy abba se hagyták a játékot, csak mosolyogva bólintottak loknis fejükkel a vendég felé. Jani leült a két gyermekkel, és áhítatos csendben várta a játék végét.

Hofferékat tulajdonképpen mindenki kedvelte a városban, de azért titokban sok pletyka kerengett róluk, mert a viselkedésük, sőt a külsejük is más volt, mint a többi emberfiáé. Valami művészi bátorság, melegség és lendület jellemezte őket. Az öreg Hoffer sok pénzt keresett, de sokat is költött a gyermekeire, akiket úgy járatott, „mintha urasági gyerekek volnának” – mondták a városban. Gráf Jani azonban nagyon jól találta magát ebben a házban, és boldog volt, hogy Hofferék nem éreztették vele, mennyire bántotta őket Grafné asszony viselkedése.

A hárfajáték akkor ért véget, mikor az öreg Hofferék és a mátkapár a szobába léptek.

A vőlegény, aki a Blomberg dzsidásainál szolgált, hosszú, kemény, szőke pofaszakállú katona volt.