részlet

Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rosie Danan: The Roommate

Copyright © 2020 by Rosie Danan

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Lévai Márta, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6606 60 0

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Bérci Ágnes

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Micah Bensonnak.

Neked köszönhető, hogy a könyvem szereplői megkapják azt a szeretetet, amit megérdemelnek.

Első fejezet

Amikor álmai férfija végigsimított szívdöglesztően vonzó arcán, és így szólt: „Mondanom kell valamit, de ne akadj ki!”, Clara Wheatonnak életében először jutott eszébe a riasztó lehetőség, hogy kirúghatja valaki, akivel sosem sikerült járnia.

Gonosz felmenőit átkozva, zord arccal meredt az ananászillatú légfrissítőre, amely Everett Bloom Jeep Wranglerének visszapillantó tükréről fityegett.

Nem számít, milyen sokszor mondogatta az anyja barátainak otthon, Greenwichben, a bűvös szavakat, hogy „új karrierlehetőségek találták meg”, valójában leginkább az az esély vonzotta az ország másik felébe, hogy tizennégy évnyi epekedés után így talán végre elnyerheti Everett szívét.

– Kiadtam a szobát egész nyárra – folytatta a férfi gyengéd, mégis határozott hangon, úgy, ahogyan a gyerekeknek szokták elárulni, hogy a Mikulás nem létezik.

– De… most komolyan? – kérdezte Clara lassan és tagoltan. Minden szótaggal egy kicsit jobban rátört a megvilágosodás. – Azt, amit két hete nekem ígértél? – Ha a férfi nem a volán mögött ül, és ha az anyja Clara zsenge korától nem veri bele a fejébe Emily Post illemszabályait, most nagy valószínűséggel nyakon vágja Everettet.

Felmondta a manhattani lakása bérleti szerződését, hátrahagyta az összes barátját és családtagját, visszautasított egy kurátori gyakornoki állást a Guggenheimben. És mindezt… a semmiért?

Még a Wheaton család hírhedt botránysztorijaival versenybe állítva is minimum szárazföldi sebességrekordnak számít ez az őrületes balfogás.

Az autópálya melletti pálmafák mintha rajta gúnyolódtak volna, annak szimbólumaként, hogyan csúszik ki a kezéből a hollywoodi hepiend.

Hiszen még a bőröndjeit sem pakolta ki… még a reptéren vásárolt perec is alig ért le a gyomrába. Hogy teheti Everett, hogy csak így kihajítja?

– Jaj, nem, várj, dehogy! Nem a te szobádat adtam ki. – A férfi arcán újra elmélyült a védjegyének számító laza mosoly: az, amibe Clara a legelső pillanatban beleszeretett sok-sok éve, amikor új család költözött a szomszéd házba. – A nagyobb hálószobáról beszélek. A zenekar kapott egy last minute turnéfelkérést. Nem nagy kaland, de mi leszünk egy Santa Fe melletti bluesbanda előzenekara, őrületesen jó a hangzásuk, és Trent a fele vagyonát egy kisbuszba fektette, hogy a felszerelést szállíthassuk…

A férfi könnyed szavai visszarepítették Clarát a középiskolai időkbe. Hányszor is mondta le Everett a Clarával tervezett közös programjaikat a zenekari próbák miatt, miután tizediktől kezdve rakétasebességgel emelkedni kezdett a népszerűsége? Hányszor bámult el valahová a messzeségbe a válla fölött ahelyett, hogy a szemébe nézett volna, miközben Clara megpróbált megbeszélni vele valamit?

Amilyen gyatrán alakulnak mostanság a dolgai, a világon senki sem hinné el róla, hogy két komoly diplomája van, amelyeket Borostyán Ligába tartozó, elit felsőfokú intézményben szerzett.

– És ki vette ki a szobát? – szakítja félbe a turnébusz rozsdás lökhárítójáról szóló részletes beszámolót.

– Mi? Ja, a szobát. Ne aggódj! Egy szupernormális srác. Valami Josh. Néhány nappal ezelőtt botlottam bele a neten. Tök nyugis. – Everett intett egyet, nagyjából Clara felé. – Totál bírni fogod.

Clara lehunyta a szemét, hogy elrejtse, milyen helytelenítőn néz. Akárhányszor merengett is azon, mi mindent tenne meg azért, hogy elnyerje Everett Bloom szívét, soha nem képzelte volna, hogy még ezt is.

Bekanyarodtak egy utcába, ahol büszkén virított egy szivárványszínű gyalogátkelőhely.

– Figyelj, kiteszlek, odaadom a kulcsokat meg a többi szart, aztán muszáj is indulnom. Péntekre Új-Mexikóba kell érnünk. – Ezekből a szavakból már végképp kiveszett minden bocsánatkérő mellékzönge.

Clara a férfi kezére nézett. Milyen gyakran elképzelte már, hogy az ujjai, amelyek most újra dühödten doboltak a kormánykeréken, gyengéden simogatják a haját. Kereste a páncél alatt a legjobb gyerekkori barátját, de nem talált belőle semmit.

A mellkasában égő fájdalom áradt szét. A családja régre visszanyúló története során az egyik Wheaton kihívta a sorsot maga ellen, és az árát a leszármazottaknak kell megfizetniük. Csak ez lehet az egyetlen magyarázat rá, hogy amikor Clara, aki mindig a józanságáról volt híres, életében egyetlen alkalommal hirtelen elhatározásból cselekedett, félresöpörve a kétségeit, ilyen látványosan hasra esett.

Mélyen beszívta a levegőt. Valami módot kell találnia rá, hogy kikeveredjen ebből.

– És mennyi ideig leszel távol? – Ha valaha bármit tanult kevéssé jól funkcionáló családjától, hát az a kármentés.

– Nehéz megmondani. – Everett megállt a Jeeppel egy spanyol stílusú farmház előtt, amelyre veszettül ráfért volna a festés. – Minimum három hónapig. Egész augusztusban fellépéseink lesznek.

– Biztosan nem tudnál maradni néhány napot indulás előtt? – Clara dühös volt magára a kérdésébe vegyülő könyörgő felhang miatt. – Senkit sem ismerek rajtad kívül Los Angelesben.

Hirtelen egy arc merült fel az elméjében, a kamaszkori emlékekre jellemző ködös képen, amit Clara gyorsan el is hessegetett.

– Még normális állást sem találtam itt. A fenébe, Everett, hiszen még kocsim sincs. – Megpróbált nevetni, hogy némiképp enyhítsen a hangulaton, de a legjobb indulattal is csak nyögésnek lehetett nevezni a hangot, amit kicsiholt magából.

Everett a homlokát ráncolta.

– Bocs, Clarence. Tudom, hogy azt ígértem, segítek a beilleszkedésben, de ez most óriási kitörési lehetőség a bandának. Ezt te is megérted, igaz? – Átnyúlt az ülésen, és megszorította Clara kezét. – Figyelj, ez nem szükségszerűen változtat azon a terven, amit megbeszéltünk. Amit telefonban mondtam, még mindig igaz. Ha megteszed ezt a lépést, és átköltözöl ide, Kaliforniába, hogy végre elkerülj anyád szoknyája mellől… jót tesz neked, hidd el.

Pacsira nyújtotta a kezét. Akár a tanulószobában is ülhettek volna, az egyetemi felvételijükre készülve. Clara tétován belecsapott.

– Ha Los Angelesben jársz, lényegében vakációra jössz a valóság elől. Lazíts, és mulass jól. Hamarabb visszajövök, mint hogy kettőt pislogsz.

Mulatni? Clara legszívesebben felvisított volna. A mulatság azok luxusa, akiknek nála kevesebb vesztenivalójuk van. De Clara, ahogy az előtte sorakozó nemzedékek Wheaton asszonyai, csak magában füstölgött, kerülve a nyílt konfrontációt.

Ha valamelyik barátja egy hete azt mondta volna neki, hogy elköltözik az ország másik felébe, és feladja azt az életet, amiért sokan a fél veséjüket odaadnák, csupán azért, mert egy férfi – még ha egy különlegesen jóképű példány is – erre buzdítja őket, Clara jelentős erőfeszítéssel megpróbálja megállítani. Ez marhaság, mondta volna az illetőnek. Nos, másnak mindig könnyebb tanácsot adni. Greenwichben a Wheatonoknál senki sem ismeri jobban a hirtelen döntések következményeit. Sajnálatos módon, akárcsak a gabonapálinka, a viszonzatlan szerelem is erősödik az idővel.

Everett előszedte Clara bőröndjeit a Wrangler csomagtartójából, és megölelte – túl szorosan és túl kurtán ahhoz, hogy vigaszt meríthetett volna belőle.

– Majd hívlak a napokban, hogy tudjam, sikerült-e berendezkedned – ígérte a kulcstartóján keresgélve a férfi.

Clara úgy bámulta a saját tenyerét, rajta a kulcsot, mintha valaki másé volna. A bőre alatt bizseregni kezdett az ösztönös és értelmetlen késztetés, hogy meneküljön.

Két választása volt. Hívni egy taxit, foglalni egy helyet a legközelebbi repülőre, és meg sem állni a JFK reptérig, otthon pedig megpróbálni apránként újraépíteni a régi életét.

Vagy maradni.

Ebben a városban, amit nem ismer, együtt lakni valami fickóval, akiről semmit sem tud, munkahely és barátok nélkül, plusz a nélkül a teher nélkül, amit a keleti parton jelentett a családneve.

A greenwichi pletykafészkek milyen boldogan csámcsognának a megszégyenülésén! Máris maga előtt látta a címlapsztorit. Clara „Elővigyázatos” Wheaton gyanús lakótárssal csövezik Bloom üres lakásában!

Szó sem lehet róla. Kihúzta a vállát, lesimította a szoknyáját, és végighúzta a nyelvét a fogsorán, hogy eltüntesse róla az esetleges rúzsnyomokat. Az embernek csak egyszer van lehetősége első benyomást kelteni egy új ismerősben.

Everett autóhifijéből dübörögni kezdett a zene mielőtt kikanyarodott a ház elől az útra, de Clara oda sem fordult, hogy a tekintetével kövesse a kocsit, míg elhajt.

A bejárati ajtóról peregni kezdett a fakó festék, amikor tenyerével nekitámaszkodott. A fenébe! A társasági lapok lelkesen szellőztetnék meg ezt a részletet is.

Megacélozva magát, Clara úgy lépett be a házba, ahogy a katonák az ellenséges területre: könnyű, hangtalan léptekkel osont, a szeme folyamatosan a terepet pásztázta, és a könyökét az oldalához szorította.

Szemügyre vette a nappalit. A vastag szőnyeg tompította magas sarkú szandáljának hangját. Több mint egy évtizednyi vágyakozás rózsaszín szemüvege nélkül szemlélve, a ház határozottan sok kívánnivalót hagy maga után.

Végighúzta az ujját a sarokban álló könyvespolcot fedő porrétegen. A dohányzóasztalt elborító üres dobozokból romló ételek szaga áradt. Clara igyekezett a száján keresztül venni a levegőt.

A lába alatt roppant valami. Felemelte a sarkát: egy chips maradványai hevertek a szőnyegen.

Azt meg kell hagyni, hogy a kis ház a bűz és a rendetlenség ellenére is valamiféle retró otthonosságot sugárzott, ami éles ellentétben állt Clara családjának connecticuti, túlméretezett, gyarmati stílusú házával, meg a Morningside Heightsben álló, lift nélküli épületbeli szűkös kis lakással is, amit Clara a campus közelsége miatt bérelt ki.

A fakó tapéta a maga giccses módján bájos volt, hogy Clara már-már beleszeretett, miközben képtelen volt lerázni magáról a nyomasztó csalódottságot. Mielőtt leült volna, letörölgette a kanapét.

– Így néz ki, amikor valaki tökéletesen és végképp elcseszett valamit. Ezt elég jól meg tudom érteni – szólt egy halk férfihang.

Clara olyan gyorsan pattant fel, hogy megtántorodott.

– Ó… ööö… szia! – Nehéz bőröndje mögé húzódott, egy húszkilós pajzsot húzva maga és a konyhát a nappalitól elválasztó ajtóban álló ismeretlen közé.

A férfi az ajtófélfának dőlt.

– Jól sejtem, hogy nem arra készülsz, hogy kirabolj?

Miközben lehajtotta a fejét, Clara végignézett az aznap reggel választott ujjatlan, fekete garbóból és szűk farmerból álló öltözékén. Az ifjonti éveiben viselt pepita és skót kockás ruhákról a húszas évei közepén egy gardróbnyi jól szabott, egyszínű darabokból álló alapruhatárra váltott. Lehetséges, hogy a fekete színű ruházat, amelyet New York Cityben széles körben a kifinomultsággal azonosítottak, ráadásul karcsúsít is, itt, a túlparton, Los Angelesben, az illegális lakásfoglalók viselete?

– Ööö… nem – igazította meg a garbóját Clara, és visszatekintve már nagyon örült, hogy elviselte azt a kellemetlenséget, hogy az egyik utastársa dörömbölése ellenére is megigazította a sminkjét a repülő aprócska mosdójában. – Clara Wheaton vagyok – mutatkozott be, kínosan hosszúnak érezve a rájuk boruló csendet.

– Én pedig Josh – mondta az idegen, és a kezét nyújtva közelebb lépett. – Örülök, hogy megismerhetlek.

Kézfogás közben Clara szemügyre vette a körmét, ami sokat elárul az illető higiénés szokásairól. Tiszta és gondozott. Hála a magasságosnak!

Mintegy öt másodperc múlva Josh felvonta az egyik szemöldökét, mire Clara szégyenlős mosollyal eleresztette.

Noha a férfi imponálóan magas volt, és széles válla szinte betöltötte az ajtónyílást, Clara nem találta rémisztőnek. Gyűrött ruhájából és szőke haja ziláltságából, amire ráadásul bőven ráfért volna egy nyírás, nyilvánvaló volt, hogy most bújt ki az ágyból. A két látványos, sötét szemöldöke alapján akár mogorva figura is lehetett volna, de az arca többi része nem vallott borongós alkatra.

Kedves fickónak látszott, de nem lehetett igazán jóképűnek nevezni. Egészen más volt, mint Everett, akinek a puszta jelenlététől is összeakadt a nyelve, még ennyi év után is. Clara nagyra becsülte az univerzum ezen apró kegyét. Mindig is gondot okozott neki, hogy értelmes ember módjára beszélgessen a jóképű férfiakkal.

– Én is örülök – felelte Joshnak, majd hozzátette: – És kérlek, cserébe, amiért nem rabollak ki, te se ölj meg, és ne is molesztálj, oké?

– Rendben. – A férfi bizonytalanul felemelte a két kezét. – Tehát… ha jól értem, ez azt jelenti, hogy együtt fogunk lakni?

– Egyelőre igen. – Annyi ideig mindenképp, míg Clara elő nem áll valami jobb tervvel.

Josh belesett a nyitott ajtón át a fürdőszobába.

– Hol van Everett? Nem maradt itt, míg elrendezkedsz?

Clara látványosan megvonta a vállát.

– A bandának ebben a szent pillanatban indulnia kellett.

– Őrület, mi? Hogy ennyire az utolsó pillanatban hívják meg őket!

– Hát igen. – Minden erejével igyekezett kiiktatni a hangjából a keserűséget. – Durva.

– Bár nekem nagyon jól jött. El sem hittem, milyen alacsony bérleti díjat kért egy ilyen szép helyért.

Clara úgy döntött, fölösleges volna megemlítenie, hogy Everett egyszerűen megörökölte a nagyapjától a házat, és valószínűleg nem került neki többe, mint hogy kifizette az adókat. A halántékát dörzsölgetve próbálta elűzni makacs fejfájását. Azt nem tudta volna megmondani, hogy a stressz, az időeltolódás vagy a meghiúsult ábrándok okozzák-e.

Minél hosszabb ideje ácsorgott ebben a házban, annál valóságosabbnak tűnt ez az egész rémálom. Inkább visszaült a kanapéra, miközben minden összefolyt a szeme előtt.

– Hé, minden oké? – térdelt elé az új lakótársa, ahogy a felnőttek szoktak a kisgyerekek esetében. Clara elfordította a szemét arról a pontról, ahol Josh belső combján megfeszült a farmer.

A férfi orrnyergén elszórt szeplőket látott. A középen lévőre koncentrált, és annak címezte a szavait.

– Jól vagyok. Csak épp egy több generáción átívelő családi átok következményein merengek. Tégy úgy, mintha itt se lennék.

Az ember azt hinné, hogy a sok évtizedes vagyon, és a gondosan felügyelt jó nevelés segít kigyomlálni a Wheatonok hírhedt hajlamát arra, hogy tönkretegyék a dolgokat maguk körül, de ha a testvére, Oliver, legutóbbi húzását nézzük, aminek letartóztatás lett a vége, gyanús, hogy minél hosszabb a vérvonal, annál súlyosabb következményekkel járnak a családtagok eltévelyedései.

Ezzel összevetve, Clara még egész jól járt egy régi házzal meg egy összetört szívvel.

Josh a homlokát ráncolva nézett rá.

– Ha te mondod… Várnál itt egy percet?

Mintha lenne hová mennie!

– Szerintem van itt valami, ami segíthet. – Átsétált a konyhába, és egy perc múlva egy doboz hűtött sört nyomott Clara kezébe. – Bocs, de ennél erősebb nincs itthon.

Clara nem volt nagy sörivó. De úgy találta, ebben a helyzetben nem árthat. Felpattintotta a kupakot, és nagyon kortyolt.

– Brrr… – Vajon a férfiak miért ragaszkodnak hozzá, hogy a sörnek jó íze van? A két térde közé hajolt, és azt a mélylégző technikát alkalmazta, amit akkor figyelt meg egyszer, amikor az egyik unokanővérét elkísérte a szülésfelkészítő tanfolyam egyik órájára.

– Hé… ugye, nem fogod kidobni a taccsot?

A kérdésre felszökött az epe a torkába. Ez a fazon nagyjából ugyanakkora segítség nehéz helyzetben, mint az összes férfi, akiket ismer.

– Nem tudnál esetleg valami biztatót mondani?

Josh néhány másodperc múlva kifújta a levegőt.

– Hétévente elpusztul és lecserélődik a tested minden egyes sejtje.

Clara lassan felült.

– Hát jól van – nézett csücsörítve a férfira –, megpróbáltad. Köszönöm – tette hozzá enyhe elutasítással.

– Egy magazinban olvastam a fogorvosnál, várakozás közben. – Gyenge mosolyt vetett Clarára. – Úgy gondoltam, van ebben valami kellemes. Számomra valami olyasmit jelentett, hogy mindegy, mennyire szúrunk el valamit, végül kapunk egy tiszta lapot.

– Tehát azt mondod ezzel, hogy hét év múlva el fogom felejteni, hogy fenekestül felforgattam az egész életemet, és áthurcolkodtam az ország másik végébe, csak mert egy srác, akivel még csak nem is járunk, arra bátorított, idézem: „kövessem a boldogságomat”?

– Pontosan. Tudományos szempontból igen.

Joshnak szép szeme volt. Nagy, barna, de nem unalmas. Olyan melegség áradt belőle, mintha hosszú időt töltött volna valami nyílt tűzbe bámulva. Helyes srác, de nem jóképű, emlékeztette magát Clara.

– Jól van. Valójában inkább olyasmire számítottam, hogy elárulsz valamit a munkádról. – Clara megtörölte a száját, és visszaadta a sörösdobozt Joshnak.

– Valamiért az az érzésem, hogy nemigen nyugtatna meg, ha a munkámról mesélnék neked – felelte Josh, és nagyot kortyolt az elárvult sörösdobozból.

Ezzel legalább az a kérdés kipipálható, vajon Josh az a fajta lakótárs-e, akinek odaadhatja a maradék kajáját.

– Csak nem temetkezési vállalkozó vagy?

A férfi a fejét rázta.

– A szórakoztatóiparban dolgozom.

Szerepek. Clara azonnal elvesztette minden érdeklődésé, mert az utolsó, amire vágyik, hogy valami botcsinálta filmes el akarja olvastatni vele a forgatókönyvét.

Josh leplezetlenül végigmérte.

– Nem erre számítottam.

Hát, akkor már ketten vagyunk, haver.

Ami Clarát illeti, ő arra számított, hogy Everett-tel fog lakni. Sokszor elképzelte, ahogy együtt főzőcskéznek, a válluk egymáshoz ér, miközben a vacsorával foglalatoskodnak. Késő éjjel akciófilmeket bámulnak, mint tizenhárom éves korukban, azzal a különbséggel, hogy ezúttal nem két külön fotelban, hanem egy takaró alatt összebújva, borospohárral a kezük ügyében.

Ebben a házban kezdődhetett volna a szerelmi történetük. Everett letelepedett volna abban az ablakfülkében, és dalt írt volna az első szerelmükről.

Ehelyett egy vadidegennel osztozhat a fürdőszobán.

Clara felállt, lerázva magáról a beteljesületlen álmokat.

– Ezt hogy érted?

– Meglep, hogy egy olyan lány, mint te – intett a Louis Vuitton táskák felé –, lakótárssal akarjon nyomorogni egy ilyen helyen, mint ez.

Clara egyik válla mögé igazította sötét haját, és végigsimított rajta.

– Nagyanyámtól kaptam ajándékba a táskákat. – A tekintete a szőnyeget pásztázta. – És azért vettem ki a szobát, mert épp két állás között vagyok. – Kesernyésnek érezte a hazugságot a nyelvén, gyorsan visszaevickélt az igazság területére. – Ezer éve ismerem Everettet. Amikor néhány hete végeztem az egyetemen, felajánlotta a kisebbik szobáját.

– Ó. Diploma? És mit tanultál?

– Nemrég doktoráltam művészettörténetből – felelte Clara annyi harciassággal, amennyire csak képes volt. Gyerekkorában arról álmodozott, hogy műalkotásokat készít majd, de aztán rádöbbent, hogy művésznek lenni annyit jelent, hogy a lénye olyan részeit kell közszemlére tennie, amelyeket szívesebben tartana rejtve – a reményeit és félelmeit, a szenvedélyeit és sóvár vágyait. Az elemzés és a kurátori munka segített, hogy a művészet közelében maradjon, a tanulás hosszabb átmenetet kínált a gyerekkor és a felnőtt lét között.

Josh vigyorgott.

– Ez valami speciális diploma a gazdagok számára?

Clara olyan erősen csikorgatta a fogát, hogy úgy érezte, ki is törik.

– Legjobb lesz, ha a szükséges minimumra csökkentjük a beszélgetéseinket.

Fogta a táskáját, hogy előkeresse a beköltözéshez összeállított listáját. Az utazópárnája és az elsősegélydoboz alatt rá is lelt. A hatoldalas dokumentumot azzal a céllal készítette, hogy minden kérdést és instrukciót tartalmazzon, ami felmerülhet, ha azt szeretné, hogy a Los Angeles-i lakás megfeleljen legalább a minimális elvárásainak. Már attól könnyebben lélegzett, hogy a kezében tartotta a papírokat.

Amikor felnézett, továbbra is ott találta Josht.

– Kérlek, ne érts félre, de egészen eddig a pillanatig nem tudtam, hogy Everett elutazik, és nem akarlak megbántani, mert biztosan kedves ember vagy, de ez – mutatott körbe Clara a helyiségen és magukon – eléggé kívül esik a komfortzónámon.

– Hát nekem is – felelte Josh a mellkasára tett kézzel. – Tudod, nem kevés tévésorozatot láttam életemben. És te pontosan annak az apró termetű, előkelő családból származó, kissé sebzett lelkű lánynak a mintaképe vagy, aki egy napon megőrül, és csirkevérrel keni be a falakat. Hogyan lehetnék biztos benne, hogy én biztonságban vagyok tőled?

Clara félrebillentett csípővel nézett rá. Josh minimum száznyolcvanöt centi volt, és vintage Debbie Harry-képpel díszített, ócska pólója semmit sem bízott a képzeletre a tekintetben, milyen széles a válla és izmos a mellkasa.

– Ez tényleg aggaszt?

A férfi tekintete a Clara kezében tartott listára tévedt.

– Atyavilág. Az laminálva van? – Láthatóan őszintén mulattatta a látvány.

– Anyámtól kaptam egy készüléket karácsonyra – védekezett Clara, és Josh már ki is vette a kezéből a paksamétát, hogy alaposabban szemügyre vegye. – Így nem lesz maszatos.

A férfi hátravetett fejjel hahotázott. A harsány hangban nyoma sem volt gúnynak.

– Csapokban víznyomás, megfelelő vízáramlás ellenőrzése – olvasta fel a lapról. – Hát ez óriási. Ezt te magad írtad?

– Kaliforniában köztudottan gyakoriak az erdőtüzek. Az embernek dokumentálnia kell a beköltözés előtti állapotot, hogy az esetleges biztosítási igényeket felkészülten kezelhesse. Csak a füstkár magában…

A férfi megint nevetett. Clara határozottan túlzásnak érezte, hogy ilyen jókedvre deríti a beszélgetésük.

Kikapta a lapokat a kezéből.

– Megbeszélhetünk néhány a házszabályt?

– Például azt, hogy a tanítási napok előtti estéken nem szabad bulit szervezni?

– Igazad van. A szabály egy kicsit talán túl agresszívan hangzik. Inkább valamiféle iránymutatóról beszélek, amit betartva harmonikusabbá tehetjük az együttélésünket. Így akár kihozhatjuk a legjobbat ebből a rossz helyzetből.

Josh kihúzta magát.

– Hát persze. De attól tartok, neked kell meghoznod az első szabályt. Nekem nincs ebben gyakorlatom.

– Ott van például az, amit Everett korábban említett nekem, hogy a fürdőszobaajtót nem lehet bezárni. Azt javaslom, amíg nem javíttatjuk meg, alkalmazzuk a háromkopogásos megoldást.

– Miért három?

– Mert egy vagy két koppintás könnyen elkerülheti az ember figyelmét. – Clara az ütött-kopott dohányzóasztalnak címezte szavait. – Például miközben épp tusol.

– Nos, ezt valóban nem akarhatjuk.

Clara felnézett, és döbbenten látta, hogy a férfi teljes valója megváltozott pusztán attól, hogy a szája mosolyra húzódott. A balzsamos júniusi időjárás dacára libabőr ütközött ki a karján. Volt valami mágneses vonzerő Joshban, ami eddig nem tűnt fel neki. Hiába állt a kanapé mögé, hogy fizikai barikád legyen kettejük közt, a testében zsongani kezdett valami. Közelebb, közelebb, közelebb.

– Hé, figyelj rám! Semmilyen veszélyt nem jelentek az erényeidre, oké? – Joshról úgy hullott le az iménti bűbáj, ahogy az ember a kabátot dobja le magáról. Biztosan ő is észrevette, hogy az iménti játékosságuk hirtelen valami tartalmasabbá változott. – Foglalt vagyok, tőlem nincs félnivalód. Csak addig lakom itt, míg meg tudom győzni az exemet arról, hogy visszaköltözhessek. Elég keményfejű, de biztosra veszem, hogy egy-két héten belül sikerül a lelkére beszélnem, és akkor egyszer s mindenkorra megszabadulsz tőlem.

Olyan gépies, szelíd hangon közölte mindezt, mint aki hozzászokott ahhoz, hogy a látványa felkelti az emberekben a reményt, neki pedig gyorsan vissza kell utasítania őket.

– Ó. – Clara csak ennyit felelt, aztán, amikor teljesen felfogta Josh szavainak jelentését: – Nem. – Keresztbe tette a két kezét. A férfi tévúton jár. Ez nyilvánvaló. Ő Everettet akarja. Amennyire csak vissza tud emlékezni, Everettet szerette. Ezt a szakadt farmeros, alvástól zilált hajú fickót még csak nem is ismeri. – Hát persze hogy nem. Nem is arra akartam célozni, hogy te… – Végigmutatott magán, és még lemondón csettintett is hozzá.

Josh szeme követte Clara kezét.

– Várj egy pillanatig. Nem azt akartam ezzel mondani, hogy más körülmények között ne tenném szívesen. Szerintem te igazán… – Felemelte a két kezét, mintha két érett görögdinnye súlyát próbálná megbecsülni.

Clara szeme elkerekedett.

– Ó, atyám! El sem hiszem, hogy ezt mutattam. Bocsánat! Csak szerettem volna, hogy tudd… ööö… nem is tudom, hogyan lehet ezt illendően mondani…

Clara arcába szökött a vér.

– Értem.

– Akkor jó. Elnézést. Tényleg. – Josh úgy rázta meg magát, mint egy vizes kutya. – Emellett biztosra vettem, hogy ti ketten, Everett-tel, együtt vagytok. Abból, ahogy rólad beszélt, arra következtettem, hogy közös történetetek van.

A szeretett személy említésére Clara szívén az épphogy behegedt seb újra lüktetni kezdett. Nem tudta eldönteni, mennyit oszthat meg a bánatából Joshsal anélkül, hogy túlzottan szánalmasnak tűnne. Everett-tel egyértelműen volt közös történetük, még ha a romantikus szál egyoldalú is.

Volt valami Josh arckifejezésében, amiből Clara arra következtetett, hogy a férfi képes elviselni a sztori cukormáz nélküli verzióját is – többet, mint az a sok mellébeszélés, amivel odahaza a barátaiban és a családtagjaiban igyekezett eloltani az ítélkezés vágyát, vagy a hirtelen költözésével kapcsolatos aggodalmakat.

Valamilyen oknál fogva azon kapta magát, hogy mindent kitálal ennek a borzas hajú vadidegennek.

– Everett-tel együtt nőttünk fel. És annak ellenére, hogy lassan tíz éve az ország két legtávolabbi végében laktunk, gyakran beszéltünk telefonon, és néha meg is látogattuk egymást. Nem tudom, mennyit tudsz róla, de Everett lenyűgözően kedves, okos és vicces tud lenni…

– És arra bátorított, hogy csapot-papot otthagyva, dobj el mindent azért, hogy az első adandó alkalommal faképnél hagyjon? – vonta fel Josh a szemöldökét.

Clara hátrált egy lépést. Fájdalmas volt hallani az igazságot.

– Ez nem teljesen fedi a valóságot. Nem így történt, még ha így néz is ki. – Lehalkította a hangját, mert zavarba jött, milyen hangerővel tárgyalják a dolgot. – Csak Everett felhívott pár hete, és beszélgettünk, lefestette előttem a Los Angeles-i életet, a naplementéket, az óceánillatot, az embereket, akiknek nem kell fogcsikorgatás elleni szerkezetet viselniük éjszakánként, mert itt senki sem stresszel…

Josh arcának bal felén gödröcske keletkezett.

– Tudom, hogy hülyeség, de úgy hangzott számomra, mint valami jel. Mintha esélyt kaptam volna. Szerelemre, kalandra, meg az egész hallmarkos ásó, kapa, nagyharang típusú dologra.

– Vegyük át ezt még egyszer! A nő, aki képes volt elkészíteni és laminálni egy hatoldalas beköltözési segédletet, meghozott egy ilyen hatalmas, életre szóló döntést valami homályos jelzés alapján, amit elvileg az univerzum küldött neki?

Clara vállat vont.

– Te még sosem tettél semmi hülyeséget azért, hogy jó benyomást kelts valakiben, aki tetszett neked?

Josh lezuttyant a kanapéra, keresztbe tett bokával feltette a lábát a dohányzóasztalra.

– Nem. Soha.

– Szerintem inkább úgy kellett volna fogalmaznod, hogy „Még nem” – ragadta meg Clara a gurulós bőrönd fogantyúját. – Na, szóval melyik az én szobám?

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Feltful – Freeware by Jess Latham

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License